Title: Istoria alegerilor europene a pus în evidenţă etapele constituirii sistemului politic al Uniunii Europene, puternic marcat de
Company: CSC

ALEGERI EUROPENE. EVOLUŢIA ŞI CARACTERISTICILE ACTUALE ALE 
PARTIDELOR POLITICE EUROPENE

CUPRINS

1. | CONSTITUIREA SI EVOLUŢIA PARTIDELOR POLITICE EUROPENE | 2
2. | CARACTERISTICI ACTUALE ALE PARTIDELOR POLITICE EUROPENE | 6
3. | ALEGERILE EUROPENE 2004 - MOMENT IMPORTANT AL ACTIVITĂŢII PARTIDELOR POLITICE EUROPENE | 9

1.	CONSTITUIREA SI EVOLUŢIA PARTIDELOR POLITICE EUROPENE

Tratatul Comunităţii Europene, modificat prin Tratatul de la Nisa, a recunoscut rolul crucial al partidelor politice europene, iar Regulamentul referitor la partidele politice, adoptat în anul 2003, a constituit fundamentul juridic al funcţionării acestora. În anul 2006, a fost adoptat un document menit a consolida şi optimiza funcţionarea infrastructurii democratice a Uniunii Europene, adaptând Regulamentul la experienţa dobândită în ultimii ani. În documentele sale, Comisia Europeană a subliniat rolul important al partidelor politice europene în lansarea unor dezbateri publice transfrontaliere şi stimularea participării cetăţenilor la alegerile europene. 

JO L 297 du 15.11.2003

Règlement du Parlement Européen et du Conseil, modifiant le Règlement (CE) no. 2004/2003 relatif au Statut et au financement des partis politiques au niveau européen. COM (2007) 364 final

Partidele politice europene au fost înfiinţate în anii ’70, în perspectiva organizării alegerilor pentru Parlamentul European prin vot universal direct. Formarea lor a fost dificilă datorită specificităţii arhitecturii instituţionale a Uniunii Europene şi datorită inadecvării sistemului tradiţional al partidelor politice naţionale la logica comunitară. Tratatul de la Roma (1957) a prevăzut alegerea Adunării prin vot universal direct de către cetăţeni, dar această decizie a devenit operaţională doar în 1976, după ample dezbateri. Organizarea alegerilor directe pentru Parlamentul European a marcat începutul „transnaţionalizării” partidelor politice, analiştii remarcând trecerea de la „Europa patriilor” la „Europa partidelor”. Istoria alegerilor europene a pus în evidenţă etapele constituirii sistemului politic al Uniunii Europene, proces puternic marcat de extinderile din 2004 şi 2007. Conform definiţiei clasice a sistemului politic, acesta cuprinde principalele partide politice, precum şi relaţiile dintre ele. Definiţia este însă dificil de aplicat la nivelul Uniunii Europene, unde s-au constituit şi activează partide politice europene, în cadrul cărora se regrupează partide politice naţionale, cu diferite orientări politice. Această organizare pe nivele multiple (multi-level system), corespunzătoare modului de guvernare comunitar, a determinat o complexitate şi o dinamică aparte a sistemul politic la nivel european.

Pascal Delwitt, Erol Kulahci, Cedric Van de Walle, Les fédérations européennes des partis: organisation et influence, Bruxelles, Éditions de l’Université de Bruxelles, 2001

Hermann Schmitt, Jacques Thomassen, The EU Party System After Easten Enlargement, May 23, 2005

G. Sartori, Parties and Party Systems.A Framework for Analysis.Cambridge, Cambridge University Press, 1976

SIMON Hix, A Supranational Party System and the Legitimacy of the European Union, The International Spectator 4, 2002

 Evoluţia partidelor politice europene s-a realizat în mai multe etape: crearea grupărilor politice parlamentare în cadrul Adunării comune a Comunităţii Europene a Cărbunelui şi Oţelului, crearea primelor federaţii de partide (1970-79) şi dezbaterile referitoare la alegerea Parlamentului European prin vot universal direct. Perioada 1979-1989 a fost un moment de stabilizare a activităţii lor, iar, după 1992, odată cu instituţionalizarea şi recunoaşterea rolului partidelor politice europene, prin Tratatul de la Maastricht, a început o adevărată perioadă de renaştere a acestora. Tratatul de la Maastricht a instituţionalizat partidele politice europene şi a clarificat rolul lor, ca factori importanţi ai integrării, formării unei conştiinţe europene şi exprimării voinţei politice a cetăţenilor Uniunii. O nouă etapă a evoluţiei partidelor politice europene a început odată cu adoptarea şi aplicarea Regulamentului referitor la statutul şi finanţarea lor (2003) şi cu  marea extindere a Uniunii Europene din anul 2004.

Jean- Michel De Walle, Ramona Coman, Les partis politiques européennes, Fondation Robert Schuman, European Issues no. 134

Începând din anul 1952, grupările politice din cadrul Adunării parlamentare au reunit deputaţii europeni, conform afinităţilor lor politice: democrat-creştinii, socialiştii şi liberalii. În timp, s-au constituit şi alte grupări politice, legate de schimbările ce au avut loc în cadrul marilor familii politice europene. Numărul şi denumirea grupurilor politice au variat de-a lungul legislaturilor Parlamentului European şi chiar în timpul unei legislaturi (ex.: în anul 2007 a dispărut Grupul Identitate-Tradiţie-Suveranitate, prin plecarea a cinci deputaţi). Grupurile politice pot fi constituite din mai multe partide europene (ex.: Grupul ALDE reuneşte liberali şi Partidul Democrat European, în Grupul PPE-DE s-au regrupat democrat-creştinii şi partide conservatoare etc.). Grupurile politice europene au un rol activ şi vizibil în cadrul Parlamentului European, dar partidele pan-europene vor evolua într-un nou context, odată cu consolidarea fundaţiilor politice europene, aliate lor.  Grupurile politice europene sunt aşadar diferite de partidele politice europene, având o evoluţie relativ independentă.

Guillaume Delmotte, Des partis pour l’Europe? Les partis politiques européennes à l’approche des élections au Parlement Européen de 2009, Babel, Strasbourg, 2008

 Între anii 1974-1976, socialiştii, liberalii şi democrat-creştinii din statele membre au constituit federaţii de partide,  care au fost urmate în anii ’80 de verzi şi de partidele regionaliste. Iniţial, ele au fost federaţii de partide naţionale, având scopul de a forma partide la nivel european.

Jean-Louis Quermonne, Le système politique de l’Union Européenne : Dès communautés economiques à l’Union politique, Paris, Montchrestien, 1998

Partidul Popular European (PPE) a fost creat la 26 aprilie 1976, înlocuind Uniunea Europeană creştin-democratică (UEDC), înfiinţată în anul 1965.
Partidul Socialiştilor Europeni (PSE) a fost constituit în 1974, avându-şi originea în Uniunea partidelor socialiste ale Comunităţii Europene.
Federaţia Partidelor Liberale şi Democratice a Comunităţii Europene s-a constituit în martie 1976, transformându-se în partid în anul 1993, după adoptarea Tratatului Uniunii Europene.
Alianţa Liberală Europeană a fost creată în anul 1978 de partidele regionaliste, care au format ulterior Partidul Democratic al Popoarelor Europei – Alianţa Liberă Europeană (PDPE-ALE).
Partidul Verde European s-a constituit în februarie 2004, la Roma. El a avut la bază formaţiunea intitulată Coordonarea europeană a partidelor verzi, creată în 1984, care, în 1993, a devenit Federaţia europeană a partidelor verzi.
 Uniunea Democratică Europeană (UDE) s-a format în aprilie 1978, prin reunirea partidelor de dreapta.
După alegerile europene din 1979, federaţiile de partide au intrat într-o perioadă de stagnare, marcată de dezbaterile legate de elaborarea unor manifeste electorale specifice, alegerile fiind organizate de partidele naţionale, cu candidaţi naţionali, având dominant mize naţionale.
Iniţial, federaţiile de partide au avut un rol limitat în elaborarea manifestelor electorale, în organizarea unor conferinţe şi în distribuirea materialelor electorale. La alegerile din anul 1984, principalele partide europene (PPE, PSE şi ECDR) au adoptat, fără dificultăţi, manifestele electorale, iar campaniile electorale au cuprins teme europene, precum protecţia mediului şi piaţa unică europeană. După 1990, liderii partidelor politice europene s-au reunit, mai ales cu prilejul summit-urilor europene, coordonându-şi activitatea şi mărindu-şi vizibilitatea pe scena politică europeană.
După 1990, a început cooperarea cu partidele politice europene din ţările Europei Centrale şi de Est, cărora li s-au recunoscut legitimitatea şi autoritatea europeană şi care au început să aibă un rol important pe scena politică europeană. Acestea au dobândit, treptat, statutul de membre ale partidelor politice europene, iar prin Regulamentul din anul 2003 le-au fost recunoscute personalitatea juridică, condiţiile de funcţionare şi finanţarea din bugetul european.

Pascal Delwitt, Jean-Michel De Waele, La démocratisation en Europe centrale et orientale. La coopération paneuropéenne des partis politiques, Paris, L’Harmattan, 1998

Activitatea partidelor politice europene s-a desfăşurat totuşi în condiţii dificile, dată fiind arhitectura instituţională comunitară foarte complexă. Legătura dintre aceste partide şi electorat a fost mediată şi limitată datorită caracterului heterogen al concepţiilor politice, intereselor diferite ale membrilor lor şi modului de funcţionare şi segmentare a competenţelor în cadrul Uniunii. 
Partidele politice europene s-au adaptat cu dificultate la natura instituţională a Uniunii, neîndeplinind, în mod analog, funcţiile unor partide la nivel naţional: controlul guvernului, selecţia elitelor partidului, elaborarea unor programe politice legate de nevoile directe ale alegătorilor (manifestele electorale fiind rezultatul unor negocieri care le dau un caracter foarte general). De asemenea, nu au îndeplinit în mod eficient funcţia de integrare socială a cetăţenilor europeni. 
Rezoluţia Parlamentului European din 23 martie 2006 a enumerat câteva probleme cu care s-au confruntat partidele politice în activitatea lor, făcând recomandări referitoare la revizuirea dispoziţiilor financiare, la încurajarea activităţii fundaţiilor politice europene afiliate partidelor politice europene, elaborarea unui statut juridic unic pentru partidele politice europene, clarificarea participării partidelor europene la campaniile electorale etc. În acest context, Comisia Europeană a propus câteva măsuri, astfel încât partidele europene să dispună de unele rezerve financiare în bugetele lor anuale, pentru a reacţiona la situaţii neprevăzute, inclusiv constituirea unor rezerve proprii prin economisire. Comisia Europeană a iniţiat măsuri care au avut  în vedere consolidarea activităţii fundaţiilor politice europene care sprijină partidele politice, prin organizarea unor activităţi de cercetare, dezbateri, conferinţe, seminarii cu principalii actori de la nivel naţional şi european, prin dezvoltarea cooperării acestor fundaţii cu mediul universitar şi cu reprezentanţi ai societăţii civile. Finanţarea fundaţiilor politice se poate face prin intermediul partidelor pan-europene la care acestea sunt afiliate, prin linii bugetare distincte. O fundaţie politică la nivel european este recunoscută dacă este afiliată unui partid politic european şi dacă respectă, în programul şi activitatea sa, marile principii democratice europene. Cererea de finanţare pentru aceste fundaţii se face prin partidul politic european, respectându-se regulile financiare, identice cu cele ale partidelor europene. Finanţarea campaniilor electorale pentru alegerile europene se face prin bugetul general al Uniunii Europene, cu condiţia de nu fi finanţate direct, sau indirect, partidele politice naţionale şi candidaţii acestora.

JOC 292E du 1.12.2006

2.	
CARACTERISTICI ACTUALE ALE PARTIDELOR POLITICE EUROPENE

Studiul partidelor politice europene din perspectiva analizei partidelor politice clasice a arătat că trăsăturile caracteristice ale acestora se regăsesc într-o formă specifică la nivel european. Experienţa a arătat că, nu întotdeauna partidele europene se află în relaţie directă cu partidele naţionale care, la rândul lor, nu au ca prioritate permanentă dezbaterea problemelor europene. Din punct de vedere ideologic, ele sunt rezultatul manifestării unui pluralism de poziţii politice, în funcţie de orientarea naţională sau în funcţie de abordarea unui anume domeniu al politicii europene. Partidele politice europene au raporturi specifice cu sindicatele şi cu societatea civilă, în funcţie şi de istoria familiilor lor politice.
 Partidele politice europene sunt organizaţii politice relativ durabile, dar cu zone teritoriale greu de definit, variabile, cu lideri care nu sunt aleşi în mod direct de electoratul european. Partidele politice europene au trăsături distincte, în raport cu partidele politice clasice, neavând militanţi care aderă direct la organizaţie, nici surse de finanţare similare sau programe legislative clare, Comisia Europeană având dreptul la iniţiative legislative. Deşi se constituie pe baza unor logici naţionale, ele decid în funcţie de logica transnaţională. Aceste elemente distincte marchează puternic relaţia dintre partidele politice europene şi alegători, deşi ele au un rol esenţial în luarea deciziilor europene. Partidele politice europene constituie, aşadar, un mod specific de reprezentare politică a cetăţenilor europeni. 
Complexitatea sistemului politic comunitar impune coexistenţa mai multor modalităţi de reprezentare (guverne, parlamente naţionale, partide politice etc.). 

Sabine Saurugger, Les modes de représentation dans l’Union européenne, Paris, L’Harmattan, 2003

Parlamentul European reprezintă, el însuşi, un cadru instituţional unic care reuneşte actori politici diferiţi, punând într-un context specific problema reprezentării politice, în raport cu tipurile de reprezentare cunoscute (reprezentarea-oglindă, reprezentarea prin delegare sau reprezentarea ca activitate). Din perspectiva delegării, reprezentarea este autorizarea dată ex ante unei persoane de a acţiona în numele alteia şi mijloacele de control / sancţionare ex post ale activităţii reprezentantului. În acest context, s-a pus încă de la început problema analizării modului în care s-a îndeplinit mandatul de parlamentar european şi a relaţiei dintre mandatat şi mandatar. O atenţie deosebită a fost acordată analizei activităţii desfăşurate în timpul reprezentării şi a specificului muncii parlamentare în cadrul  grupurilor politice ale Parlamentului European. 

Gerard Grunberg, Pascal Perrineau, Colette Ysmal, Le vote des Quinze. Les élections européennes du 13 juin 1999, Presses de sciences politiques, 2000

Hannah Pitkin, The concept of representation, Berkeley, University of California Press, 1967

Reglementarea juridică a activităţii partidelor politice europene în Parlamentul European a avut un rol important pentru dezvoltarea lor ulterioară. Activitatea partidelor şi a grupurilor politice europene s-a desfăşurat uneori pe baza unor reguli practice, informale, fiind dominată de miza puterii şi de raporturile interpersonale. În anumite momente, însă, au devenit esenţiale reglementările juridice (lex politica) care au dat coerenţă activităţii, au oferit puncte de reper obligatorii, au clarificat rolul lor în sistemul politic comunitar. Reglementarea activităţii partidelor politice, în general, a fost legată de evoluţia lor concretă, având un caracter specific, foarte complex. Evoluţia partidelor politice şi reglementarea activităţii lor la nivel european reprezintă un  domeniu interesant, nou, al cercetării şi practicii politice.

J. La Groye, La politisation, Berlin, 2003

Y.Poirmeur, D.Rosenberg, Droit européen des partis politiques, Ellipses, 2007

În acest context mai larg, cercetările au putut distinge o tipologie a deputaţilor europeni: unii europarlamentari sunt foarte deliberativi, activi în dezbateri; alţi deputaţi sunt pliaţi pe rolul legislativ, pe aspectele tehnice; alţii sunt purtători de cuvânt al problemelor concrete ale alegătorilor, fiind foarte critici, având comportamentul unor „tribuni” etc.
Din perspectiva electoratului, pentru evaluarea activităţii europarlamentarilor este necesară cunoaşterea acestei activităţi de către alegători, astfel încât alegerile europene să devină o reacţie de răspuns sau de sancţionare prin vot. Datele cercetărilor arată că cetăţenii europeni nu sunt încă pe deplin informaţi în legătură cu activitatea reprezentanţilor lor în Parlamentul European, manifestând adesea un dezinteres puternic faţă de alegerile europene.

Eurobaromètre 67, printemps, 2007

Studiile referitoare la reprezentarea politică în Uniunea Europeană, au pus în evidenţă, în ultimii zece ani, relaţia complexă dintre cetăţeni şi aleşii lor în Parlamentul European, relaţiile dintre parlamentarii europeni şi interesele naţionale, precum şi modul în care cetăţenii percep procesul integrării europene. 
Conform unei definiţii generale a partidelor politice europene, ele reprezintă popoarele statelor reunite în Comunitate, fiind legate, aşadar, de alegătorii europeni şi de activitatea celor care le reprezintă, europarlamentarii.
În acest context, un rol important îl au caracteristicile socio-economice ale parlamentarilor (sex, vârstă, origine geografică, nivel de educaţie, categorie socio-profesională etc.) şi modul în care aceştia au legătură cu cei pe care îi reprezintă. 

European Journal of Political Research, vol. 32, 1997

Încă din anii ’90 au fost realizate numeroase studii referitoare la aceste teme, aşa cum au fost programele de cercetare pre şi post electorale referitoare la alegerile europene, iniţiate de Universitatea Oxford în 1994, 1996, 1999. Studiile referitoare la activitatea deputaţilor europeni au pus în evidenţă variaţii naţionale ale răspunsurilor lor, legate de întrebarea dacă ei reprezintă în Parlamentul European interesul ţării lor sau interesul comun european. O altă problemă importantă a fost aceea a determinării modului în care se defineşte politica parlamentară europeană, dacă partidele europene au rolul decisiv în raport cu poziţiile naţionale ale deputaţilor şi dacă deputaţii europeni, partidele europene ţin cont de preferinţele alegătorilor. O temă de studiu aparte a fost determinarea modului în care alegătorii europeni percep diferenţele dintre politicile partidelor politice europene şi cum percep ei relaţia dintre aspectele naţionale şi cele europene ale activităţii acestora.

Hermann Schmitt, Jacques Thomassen, Political Representation and Legitimacy in the European Union, Oxford University Press, 1999

Alte cercetări au analizat procesul identificării politice a cetăţenilor Uniunii (ceea ce specialiştii numesc we-feelings), sentimentul comunităţii, gradul de acceptare a politicii comunitare, încrederea şi mândria de a fi cetăţeni europeni. Un interes special a fost acordat relaţiilor dintre Parlamentul European şi parlamentele naţionale în procesul integrării europene.

Richard S. Katz, Bernhard Wessels, The European Parliament, the National Parliaments  and European Integration, Oxford University Press, 1999

Alegerile europene au constituit un moment deosebit pentru înţelegerea şi studierea atitudinilor, preferinţelor, percepţiilor şi cunoştinţelor pe care cetăţenii europeni le au în legătură cu procesul integrării europene, ceea ce specialiştii au numit culturi politice referitoare la integrarea europeană. S-a constatat că aceste culturi variază de la ţară la ţară, dar şi în interiorul fiecărei ţări, în funcţie de  fiecare segment al populaţiei. Culturile au evoluat în strânsă legătură cu modelele naţionale ale valorilor politice şi cu clivajele socio‑politice existente în acea ţară. O preocupare deosebită a fost aceea de a identifica stabilitatea,  consistenţa şi coerenţa atitudinilor cetăţenilor faţă de integrarea europeană.

Bruno CautrÈs, Existe-t-il un „European voter ?”Les clivages sociopolitiques sur l’Europe dans le contexte des élections européennes de 2004, Colloque AFSPP-GSPE, Strasbourg, 2004

Belot Céline, Bruno CautrÈs, L’Union européenne et ses citoyens: Problèmes politiques et sociaux, Mai 2002

Cu prilejul alegerilor europene, cetăţenii Europei au fost chemaţi să intervină direct în viaţa politică şi instituţională comunitară, să-şi exprime adeziunea sau atitudinea critică faţă de procesul integrării europene. Analiza atitudinilor faţă de Europa constituie totdeauna un prilej de a înţelege modalitatea în care cetăţenii se raportează la Uniunea Europeană. Compararea atitudinilor cetăţenilor din cele 27 de state membre a pus în evidenţă logicile sociale şi politice care structurează opiniile lor, studiate mai ales prin anchetele „Eurobarometru”, realizate înainte şi după alegerile europene. Ele au permis definirea noţiunii de „european voter”, aflată în atenţia cercetătorilor europeni.

Jacques Thomassesn, The European Voter. Comparative Study of Modern Democracies, Oxford University Press, 2005

Alegerile europene din 2004 au marcat începutul unei noi perioade în istoria partidelor politice europene, consolidând poziţia acestora în cadrul Uniunii Europene. În Comunicarea Comisiei Europene intitulată „Alegerile europene din 2004” s-a menţionat că partidele politice europene ar putea promova mai mult şi ar putea întări participarea cetăţenilor la procesul democratic, atât la nivel european, cât şi naţional. În document se sublinia că scopul principal al acestei participări este limitarea clivajului dintre politicile naţionale şi politica europeană.

COM (2006) 790: Élections européennes de 2004,  Rapport de la Commission sur la participation des citoyens de l’Union Européenne aux élections dans l’État membre de résidence (Directive 93/109/CE) et sur les modalités électorales (Décision 76/787CE, modifiée par la Décision 2002/772/CE.

3.	
ALEGERILE EUROPENE 2004 - MOMENT IMPORTANT AL ACTIVITĂŢII PARTIDELOR POLITICE EUROPENE

Alegerile europene din anul 2004 au fost primele alegeri ale Europei „celor 25” care au pus în evidenţă moduri de organizare, mize politice diferite, tendinţe esenţiale ale evoluţiei electoratelor europene, oferte electorale specifice ale partidelor politice europene. În perioada 1979-1994, alegerile europene confirmaseră o majoritate de stânga, dar alegerile din 2004 au consolidat schimbările produse în anii ’90.  Studiile referitoare la votul posibil din 2004 ţinuseră cont de scorurile electorale obţinute de partidele politice naţionale, membre ale grupurilor politice europene, la alegerile europene trecute, dar şi la diferite alegeri care avuseseră loc pe plan naţional. 

Simon Hix, Michael Marsh, Predicting the future. The next European Parliament, Burson-Marsteller, 2004

Un factor decisiv, cu valoare istorică, a fost participarea la aceste alegeri a noilor state membre, care au produs  schimbări importante în evoluţia partidelor politice europene.
Rezultatele alegerilor din anul 2004 au adus o schimbare a raportului de forţe dintre principalele partide europene, prin victoria partidelor de centru-dreapta (PPE şi liberalii). Partidul Popular European a reuşit să învingă, modificându-şi strategia şi devenind un partid capabil a atrage un electorat divers. Majoritatea rezultată din alegerile europene din 2004 a reflectat reechilibrarea forţelor politice în interiorul statelor membre şi a raportului dintre ele. Partidul Popular European a devenit cea mai importantă forţă politică din cadrul Parlamentului European, dar s-a confruntat cu provocări legate de existenţa în interiorul său, a unor curente foarte diferite, de la eurosceptici la federalişti. Deşi a câştigat alegerile, obţinând 268 mandate, ponderea Partidului Popular European în Parlamentul European  a scăzut de la 37,3% în anul 1999, la 36,6% în anul 2004. Un element important a fost faptul că s-a schimbat compoziţia acestui partid european (a crescut ponderea conservatorilor greci, a noilor veniţi din Polonia, Ungaria, Cehia, Slovacia faţă de reprezentanţii dreptei din Spania, Austria).
Partidul Socialist European,  care a obţinut 200 locuri, a înregistrat, de asemenea, o scădere a ponderii sale faţă de anul 1999 (27,3% faţă de 28,7%) şi o schimbare a componenţei sale (PS francez-31 deputaţi, PS spaniol-24 deputaţi, PSD german-23 deputaţi şi 19 deputaţi din Marea Britanie). Partidul Socialiştilor Europeni a înregistrat, de asemenea, o evoluţie marcată de diversitatea curentelor din interiorul său (de la adepţii celei de a treia căi la social-democraţii nordici). 
Partidul Verzilor a scăzut în pondere (7,5% în 1999, 5,7% în 2004), deşi a înregistrat o creştere puternică în Germania (care a obţinut 13 locuri). Franţa este reprezentată de 6 deputaţi, Marea Britanie de 5, Olanda de 4 şi Letonia de 1.
Grupul Comuniştilor şi stângii nordice a obţinut 41 mandate europene, delegaţia din Germania având 7 deputaţi, cea din Italia 7, iar cea din Cehia 6.
O ascensiune a ponderii în Parlamentul European a înregistrat Uniunea pentru o Europă a Naţiunilor, care şi-a schimbat componenţa datorită deputaţilor din noile state membre.
Grupul Alianţei Democraţilor şi Liberalilor pentru Europa (ALDE) a progresat semnificativ, reprezentând o creştere a dimensiunii centriste, federaliste din Parlamentul European, în raport cu cele două forţe politice principale (PPE şi PSE).
Deputaţii din noile state membre UE au reprezentat 10,5% din PSE, 25,7% din PPE, 19,5% din Grupul comunist, 29,7% din Grupul Independenţilor şi Democraţilor (ID), 2,4% din Grupul Verzilor şi 48,2% din Grupul UEN. Aceste schimbări au influenţat deciziile şi dezbaterile din cadrul Parlamentului European, în legislatura 2004- 2009.
Încă de la organizarea primelor alegeri pentru Parlamentul European prin vot direct, universal, în 1979, s-a manifestat un nivel ridicat al absenteismului electoral. Lupta pentru votul universal şi direct pentru alegerile europene, începută din anii ’60 nu a fost însoţită de creşterea participării electoratului la alegeri. În anul 1979 participarea la vot a fost de 63%, în anul 1999 a fost de 49,4%, iar în anul 2004, de 45,7%. Participarea la vot a variat de la ţară la ţară, în unele ţări votul fiind obligatoriu (Luxemburg, Belgia, Cipru, Grecia) şi în funcţie de tradiţie (82,4% în Malta). În Irlanda şi Italia participarea a depăşit 50%, mai ales datorită faptului că au fost organizate, în aceeaşi zi, alte tipuri de alegeri. În alte ţări (Suedia, Portugalia, Marea Britanie, Olanda, Finlanda) participarea la vot a fost în medie de 30%. În unele ţări ex-comuniste, noi membre ale UE, cum au fost Lituania, Letonia, participarea a fost de peste 40%, datorită organizării şi altor tipuri de alegeri. În Slovenia, Polonia şi Slovacia rata de participare a fost foarte scăzută (până în 30%).
Alegerile europene din anul 2004 au fost caracterizate de „votul sancţiune” de amploare, vot prin care alegătorii au sancţionat activitatea guvernelor naţionale. „Votul sancţiune” s-a manifestat în 19 state din cele 25 state membre UE (ex.: Franţa, Germania, Marea Britanie, Portugalia, Irlanda), iar în noile state membre „votul sancţiune” a fost şi mai accentuat (ex.: Cehia, Polonia, Estonia, Letonia, Lituania). „Sancţiunea” a însemnat faptul că partidele aflate la guvernare au obţinut mult mai puţine voturi, iar pentru alegerile europene acest fapt a însemnat că decizia electoratelor a fost dominant influenţată de cadrul naţional, că alegerile au fost o cale de a reacţiona faţă de conducătorii naţionali şi faţă de guvernele lor. 

Céline Belot, Christine Bout, Les éléctions européennes 2004 en Europe, Regards sur l’actualité, no. 304, octobre 2004

Analiza rezultatelor alegerilor europene din 2004 a pus în evidenţă faptul că alegătorii s-au raportat, în primul rând, la politicienii din ţara lor şi că problemele europene au constituit o miză mai puţin importantă. Una din cauze ar fi că partidele politice s-au referit, în general, la atitudinea faţă de politica europeană, dar nu au abordat concret problemele viitorului integrării. De aceea, votul nu a avut o componentă europeană importantă. Singurele formaţiuni politice care au prezentat o atitudine clară, concretă asupra problemelor europene au fost forţele politice mici, radicale. Acest „vot expresiv” nu a avut însă o audienţă deosebită  la nivel naţional. 
Cercetările Eurobarometru, realizate înaintea alegerilor, arătau că votanţii erau, iniţial, favorabili integrării europene (79%), iar majoritatea (55%) îşi exprimase încrederea în instituţiile comunitare, în timp ce absenteiştii aveau încredere redusă (39%). Conform studiilor, datele atestau faptul că există o legătură între participarea la alegerile europene şi atitudinea favorabilă faţă de procesul integrării europene. ”Culoarea politică” a votului a exprimat diferitele faţete ale comportamentului electoral, acordându-se fie un „vot sancţiune”, fie un „vot proeuropean”. Identificarea „votului proeuropean” a fost foarte dificilă, neputându-se face decât corelaţii indirecte cu votarea unor partide politice naţionale care au exprimat o poziţie clară faţă de anumite probleme europene.

Eurobarometru, iunie 2004

Enquête post-élections européennes 2004, Commission européenne, juillet 2004

 Cercetările au pus în evidenţă faptul că întinderea şi diversitatea ofertei electorale a partidelor politice au influenţat gradul de înţelegere a mizelor europene. În anul 2004, au fost peste 940 liste, pe care au fost înscrişi 14.670 candidaţi. Numărul listelor a variat de la ţară la ţară, iar media a fost de 28 liste pe circumscripţie (Austria şi Malta au avut 7 liste, Cipru-9, Lituania-12, Suedia-20, Cehia-31, Franţa-168). În acest context, oferta electorală a fost foarte variată (ceea ce a avut efecte imprevizibile). În unele situaţii, ea a mărit posibilitatea alegătorilor de a selecta, în altele a dus la scăderea participării la vot. Acest lucru ar putea fi confirmat de faptul că absenteismul a fost ridicat în ţările în care oferta electorală a fost mare.
O altă caracteristică a alegerilor europene din anul 2004 a fost faptul că opiniile  publice au avut la bază un nivel scăzut de informare şi au fost polarizate. Cercetările au pus în evidenţă că datele pe care le deţineau alegătorii despre problemele europene şi Parlamentul Parlamentul erau difuze şi învechite, iar campaniile electorale nu au stimulat interesul de cunoaştere, nu au mobilizat alegătorii. Cercetătorii au afirmat că această situaţie s-a datorat mai ales nivelului scăzut de cunoştinţe referitoare la procesul integrării europene. Studiile au arătat că, totuşi, europenii cunoşteau instituţiile europene şi acordau o importanţă deosebită Parlamentului European. Din aceste date s-a putut aprecia că notorietatea instituţiilor nu este relevantă pentru elaborarea unor concluzii legate de cunoaşterea reală a acestora, pentru aprecierea legitimităţii  acţiunii lor. Deşi europenii îşi exprimau încrederea în Parlamentul European, ei nu cunoşteau exact rolul acestuia, considerând mai important guvernul sau parlamentul naţional.

Eurobarometru, primăvara 2004

Creşterea absenteismului, a euroscepticismului, a arătat atitudini politice instabile faţă de integrarea europeană. În acelaşi timp, opiniile faţă de procesul integrării s-au cristalizat şi organizat urmând linia unor clivaje puternice, cu fundamente culturale, sociale şi politice. Atitudinea faţă de Europa a fost structurată pe dimensiunile statutului social, cei defavorizaţi având o atitudine mai favorabilă UE. Variaţii importante ale opiniilor au apărut în funcţie de vârsta şi sexul alegătorilor. Clivajele sociale şi naţionale cristalizate în opinia europenilor constituie elemente importante de luat în considerare în procesul comunicării în timpul campaniilor electorale pentru alegerile europene.

Celine Belot, Bruno Cautres, Vers un espace public europeen?Les elections européennes de juin 2004, Notre Europe, Etudes et recherches no.40

Studiul campaniilor electorale pentru alegerile europene din anul 2004 a pus în evidenţă un paradox: deşi miza europeană era de o mare importanţă pentru multe state membre, alegerile europene au fost abordate cu indiferenţă. La 1 mai 2004, 10 state europene deveniseră membre ale UE (Cipru, Malta, Polonia, Lituania, Estonia, Letonia, Cehia, Slovacia, Slovenia şi Ungaria), constituind una dintre cele mai importante extinderi ale Uniunii. Această extindere a pus probleme importante în dezbaterile europene din ţările membre (bugetare, de politică agricolă şi mobilitate a forţei de muncă), dar mesajul european nu a dominat mizele electorale naţionale. Aceste alegeri europene au avut caracteristicile unor alegeri naţionale şi au fost influenţate de contexte naţionale, care le-au redus vizibilitatea. Alegerile europene din 2004 s-au desfăşurat într-un moment istoric al evoluţiei integrării europene, legat de implicarea Europei în războiul din Irak. În acest context, pentru electorat, totuşi, mizele naţionale au prevalat faţă de mizele europene. În Grecia, dezbaterile au fost dominate de rolul ţării în organizarea Jocurilor Olimpice de la Atena; în Letonia, subiectul central a fost minoritatea rusă; în Polonia, criza politică internă a dominat dezbaterile.

Céline Belot, Christine Bout, Op. cit.

În contextul recesiunii mondiale, problemele economice au fost dezbătute în majoritatea ţărilor europene. În Austria, Ungaria, Germania problema principală a fost cea a şomajului, în Italia au avut loc dezbateri aprinse legate de reforma fiscală etc. În 20 din cele 25 state, studiile au concluzionat că temele europene au fost abordate slab, mai ales din perspectiva euroscepticilor şi eurocriticilor. Referirile la Constituţia europeană au fost foarte rare (doar în Suedia, Polonia, şi Olanda). O altă problemă dezbătută a fost cea a aderării Turciei la UE (în Germania, Cipru, Franţa, Danemarca şi Austria).
Multe analize au remarcat faptul că media nu au acordat o atenţie deosebită alegerilor europene, ceea ce a contribuit la creşterea absenteismului. Dezbaterile atonice şi lipsa vizibilităţii au fost elemente caracteristice ale campaniilor electorale pentru alegerile europene din 2004. Mulţi europeni (42%) au declarat că media informează prea puţin despre Uniunea Europeană, confirmând studiile anterioare ce arătaseră că slaba implicare cognitivă a cetăţenilor are consecinţe asupra aşteptărilor şi atitudinilor lor faţă de Europa.

Jochen Peter, H. Semetko, Claes de Vreese, EU politics on Television News, European Union politics, vol. 4, 2003

Richard Sinnott, Knowledge and the position of attitudes to a European foreign policy on the real-to-random continuum, International Journal of Public Opinion Research, 2000

Cercetările Eurobarometru din anul 2004 au arătat că s-a manifestat, totuşi, un interes deosebit pentru anumite domenii cu dimensiune transnaţională: lupta împotriva terorismului, a traficului de persoane, a criminalităţii şi exploatării; politica externă şi de securitate a Europei; dezvoltarea cercetării; imigraţia etc. Alte domenii au fost considerate de competenţa dominantă a statelor (apărare, sănătate, securitate socială, poliţie etc.). Clivajele existente între modelele de structurare a opiniilor europenilor referitoare la deciziile politice au pus în evidenţă existenţa unui model bazat pe „statul-naţiune”, legat de domeniile apărării sau ale politicilor sociale şi culturii sau a unui “model comunitar”, legat de domeniile cu dimensiuni transnaţionale. Aceste clivaje au avut la bază neliniştile referitoare la pericolul pierderii identităţii naţionale şi a avantajelor conferite de modelul „statului-naţiune” protector. Comportamentul electoral s-a bazat, aşadar, pe logici diferenţiate, întemeiate pe atitudini diferite faţă de probleme europene specifice. Raportarea pozitivă faţă de procesul integrării europene a avut caracteristici determinate de încrederea în valorile europene, în viitorul Europei.
Alegerile europene din 2004 au pus în evidenţă complexitatea şi dificultăţile constituirii spaţiului public şi politic european, ce funcţionează pe multiple nivele, care au la bază articularea dintre nivelul naţional şi cel european.
Pentru alegerile din 2009, partidele politice europene au încercat să se afirme independent de activitatea grupurilor politice din Parlamentul European, prin participarea liderilor lor la campaniile electorale, promovând principalele teme europene şi problemele lor politice. De-a lungul timpului au existat tentative de a prezenta liste transnaţionale în diferite ţări (ex.: Franck Biancheri a fost candidat pe liste în Spania, Franţa, Olanda, obţinând 400 000 de voturi), dar experienţa nu a fost extinsă. Modificările Regulamentului comunitar referitor la finanţarea partidelor politice europene, adoptate în anul 2007, au permis crearea fundaţiilor  politice europene, care vor duce la creşterea flexibilităţii în gestionarea fondurilor şi în finanţarea unor activităţi electorale pentru campaniile din anul 2009.

DIRECŢIA STUDII PARLAMENTARE LEGISLATIVĂ