Title: Coordonate ale procesului integrării europene a Greciei
Company: CSC

Grecia – un model specific de integrare europeană

CUPRINS

ABSTRACT
1. Coordonate ale istoriei integrării europene a Greciei
2. Grecia – un model specific de integrare europeană
3. Influenţa integrării europene  asupra sistemului politic elen

ABSTRACT

Studiul procesului integrării europene a Greciei relevă evoluţia impresionantă a poziţiei Greciei în cadrul UE de la statutul de “ţară membră problemă”, privită cu neîncredere, considerată un “caz dificil”, la o ţară care, de-a lungul timpului, s-a maturizat şi a devenit “un exemplu al reuşitei”. Istoria integrării Greciei în UE a fost istoria trecerii de la marginalitate la identificarea ei cu ideea “poveştii de succes” (success story). 
Noua centralitate pe care Grecia a dobândit-o în cadrul UE, a fost recunoscută odată cu preluarea Preşedinţiei europene, în ianuarie 2003. Responsabilitatea politică asumată în cadrul  Uniunii de ţara care a inventat democraţia a dus la implicarea intensă în dezbaterile referitoare la viitorul Europei. În acest context, demn de remarcat este faptul că: Grecia a susţinut procesul extinderii UE către ţările din Europa Centrală şi de Est, a sprijinit integrarea europeană a ţărilor balcanice. Semnificativ este faptul că Grecia a fost singura ţară din Balcani membră a UE, singura democraţie consolidată din zonă, fără frontiere cu o altă ţară membră UE, poziţie ce i-a pus probleme specifice de securitate, explicând astfel bugetul mare destinat apărării în fiecare an (în medie, 5% din PIB). În dezbaterile legate de viitorul Europei din cadrul Convenţiei Europene, Grecia a avut poziţii oficiale specifice, susţinând cooperarea consolidată dintre statele membre (respingând ideea Europei cu geometrie variabilă care ar fi dus la marginalizarea unor state membre); a susţinut o atitudine mai federalistă şi mai consensuală (spre deosebire de atitudinea iniţială, mai naţionalistă); a susţinut elaborarea unei politici externe şi de securitate comune în Europa, afirmându-şi încrederea în puterea internaţională a UE; a promovat ideea că Europa poate fi un factor de stabilitate la nivel mondial, contribuind la dezvoltarea unui sistem mondial policentric, capabil a limita efectele negative ale globalizării; a cerut consolidarea modelului european bazat pe metoda comunitară a integrării, afirmând că suveranitatea naţională poate coexista cu sistemul instituţional al UE, într-o federaţie de state naţionale, reunite într-o entitate supranaţională şi descentralizată. Grecia a fost ţara care a avertizat din timp asupra efectelor nefaste ale globalizării (liberalizarea pieţelor, creşterea inegalităţilor şi sărăciei, degradarea mediului, lipsa de control a problemelor globale, etc). 
Statutul special al Greciei în cadrul Uniunii Europene, se explică şi prin situarea ei într-o zonă de mare instabilitate,  iar reuşita ei europeană a avut un rol decisiv, permiţându-i consolidarea securităţii, stabilitatea economică şi politică, prosperitatea. În zona Balcanilor a contribuit la stabilizarea democratică a noilor state din regiune după încheierea conflictelor din fosta Iugoslavie, s-a angajat în procesul de menţinere a păcii în Balcani şi în reconstrucţia ţărilor prin investiţii private puternice (Grecia deţine 1/2 din totalul investiţiilor în Balcani), susţine integrarea europeană a acestor ţări ca o condiţie sine qua non pentru stabilitate şi dezvoltare în regiune, iar în procesul de extindere a UE a susţinut consecvent integrarea Bulgariei şi României.
Cazul Greciei a demonstrat rolul fundamental, pozitiv, din punct de vedere economic, politic şi internaţional pe care procesul integrării europene îl poate avea pentru evoluţia unor ţări. Din acest punct de vedere, relevantă este europenizarea politicii sale externe a Greciei, mai ales în relaţia cu Cipru şi Turcia. După o atitudine clar negativă în raport cu posibila integrare europeană a Turciei, a urmat o lungă perioadă de ambiguitate politică, după care Grecia a reuşit să aibă curajul politic de a-şi schimba poziţia, fiind conştientă de rolul deosebit al procesului europenizării, democratizării şi modernizării unei ţări candidate, mai ales cazul Turciei care astfel ar putea contribui la obţinerea păcii şi stabilităţii pe termen lung în regiune. La Consiliul European de la Helsinki 1999, Grecia a acceptat să recunoască Turcia drept candidat la aderare. Aceeaşi poziţie a avut şi în ceea ce priveşte aderarea Ciprului la Uniunea Europeană.
Din punct de vedere economic, evoluţia Greciei în cadrul Uniunii Europene a fost spectaculoasă, fiind iniţial o ţară slab dezvoltată economic, cu mari decalaje de dezvoltare între regiuni şi cu un nivel ridicat de sărăcie. Din anul 1981, anul integrării sale în UE, după două decenii, în anul 2001, Grecia intră în Uniunea Economică şi Monetară, reuşeşte performanţa de a îndeplini criteriile de convergenţă, intrând în zona euro, trecând astfel de la statutul de beneficiar pasiv al stabilităţii economice europene, al fondurilor comunitare la statutul de  de contributor activ. Această tranziţie de la marginalitate la normalitate europeană şi participarea la zona euro a implicat transformări profunde socioeconomice şi politice şi a atestat rolul pozitiv al UE. În aceeaşi transformare Grecia  a învăţat lecţia stabilizării şi a consolidării democratice, lecţia prosperităţii şi deschiderii internaţionale. Împreună cu Spania şi Portugalia, Grecia reprezintă cele trei  noi democraţii ale Europei mediteraneene, membre ale Uniunii Mediteraneene. Experienţa Greciei a fost relevantă şi instructivă pentru evoluţia noilor state membre ale UE din Europa Centrală şi de Est. Economic, pe parcursul integrării, Grecia  a trebuit să asimileze mecanismul stabilizării macroeconomice, a făcut din agricultură principalul beneficiar al fondurilor UE, a reuşit consolidarea sistemului bancar şi financiar realizând profunde schimbări structurale, a reuşit să îndeplinească criteriile de convergenţă pentru integrarea în UEM. 
Din punct de vedere politic procesul integrării a contribuit la convergenţa politică dintre cele două mari partide politice (Noua democraţie şi PASOK), elaborarea şi aplicarea politicilor comunitare impunând  pragmatism politic sporit celor două formaţiuni politice. Integrarea europeană a fost constructivă şi a dus la o simplificare ideologică, la creşterea gradului de competenţă de tip tehnocratic, la regândirea mizelor politice şi a clivajelor tradiţionale care stau la baza sistemului politic.

 1. Coordonate ale istoriei integrării europene a Greciei

În 1981, Grecia devenea cel de-al zecelea stat membru al Comunităţii Europene, după o perioadă de tranziţie care a durat peste 20 de ani (1961 – 1981). După restaurarea democraţiei de tip parlamentar, în 1974, a intrat în vigoare Acordul de Asociere de la Atena, iar în 1975, noul guvern democratic a prezentat oficial candidatura Greciei pentru aderarea la Uniunea Europeană. În această perioadă de pregătire pentru integrarea europeană, partidele politice din Grecia au avut o atitudine diferită faţă de această opţiune politică majoră. Dificultăţile perioadei de tranziţie, precum şi crizele economice existente pe plan internaţional, au dus la manifestarea unor rezerve puternice din partea majorităţii partidelor politice (mai ales socialiştii, comuniştii).
Comunitatea Europeană a sprijinit politic integrarea Greciei, menţinerea stabilităţii economice şi sociale, reuşindu-se depăşirea momentelor de mare dificultate. Integrarea euro‑atlantică a Greciei s-a dovedit, în cele din urmă, benefică pentru evoluţia internă şi internaţională, iar partidele politice şi-au schimbat, treptat, atitudinea faţă de procesul integrării, considerându-l astăzi un element vital al evoluţiei ţării.

M.J. Tsinisizelis, La Grece dans l’Union Europeenne – www.mf.a.gr

Influenţat de exigenţele integrării, întregul sistem politic a suferit schimbări esenţiale, înnoindu-se sistemul instituţional, relaţiile stat/societate, implicarea societăţii civile în deciziile politice majore. Din 1988. a început reforma administrativă, care a acordat o mai mare autonomie autorităţilor locale, iar noul plan Capodistrias a reprezentat o tentativă de reorganizare administrativă, prin reducerea numărului comunelor şi creşterea ponderii municipalităţilor.
Obiectivul modernizării rolului statului, al influenţei sale asupra societăţii, a reprezentat un element central al politicii de integrare. În perioada de preaderare, problema coordonării procesului de integrare a revenit Ministerului Coordonării (devenit, în 1983, Ministerul Economiei Naţionale), care menţinea legătura permanentă cu instituţiile Comunităţii Europene. După aderare, Ministerul Afacerilor Externe a preluat misiunea reprezentării Greciei în relaţia cu instituţiile europene, celelalte ministere participând la consiliile sectoriale, coordonate de acest minister. De-a lungul timpului, sectorul economic a dobândit o importanţă strategică, reuşindu-se ca, în anii ’90, Grecia să obţină rezultate macro-economice remarcabile care i-au permis integrarea, în 2001,  în Uniunea Economică şi Monetară.
Aplicarea dreptului comunitar a înregistrat şi numeroase momente dificile, în perioada 1981-1985 înregistrându-se 108 situaţii de încălcare a dreptului comunitar, sesizate de Comisia Europeană. În deceniul 1982-1992, parlamentul grec a adoptat, în mai multe etape, legislaţia comunitară (2 500 reglementări şi directive de aplicare), guvernului revenindu-i misiunea implementării acesteia. În cadrul Parlamentului, a funcţionat un Comitet permanent pe probleme europene, cu componenţă mixtă (14 deputaţi, 14 membri ai Parlamentului European), condus de vicepreşedintelui Camerei, care a deliberat în probleme instituţionale, a coordonat relaţia dintre Cameră şi Parlamentul European, precum şi încorporarea legislaţiei europene în legislaţia greacă.
Este demn de remarcat faptul că, în perioada 1980-1990, datele eurobarometrelor au pus în evidenţă sprijinul majoritar acordat de populaţie procesului integrării (în perioada 1980-1990 sprijinul era de 67%, în 1993 de 79%, iar în 1997, de 80%).

Eurobaromeru 1980-1992

În procesul integrării, Grecia a beneficiat de un puternic sprijin comunitar, majoritatea fondurilor europene fiind atrase prin intermediul Programelor mediteraneene de integrare, acordate celor trei ţări din sudul Europei (Grecia, Spania şi Portugalia), pe o perioadă de 7 ani (1985-1992), în valoare de 6,6 miliarde ECU. Ulterior, au fost puse în aplicare şi alte programe europene de susţinere a unor regiuni mai puţin dezvoltate din Europa, de care Grecia a beneficiat în această perioadă (pachetele Delors). Majoritatea resurselor a fost distribuită în domeniul agricol, pentru adaptarea la cerinţele Politicii Agricole Comune (500 miliarde drahme pe an) şi în sectorul educaţiei şi învăţământului. Tratatul Uniunii Europene a permis folosirea Fondurilor de Coeziune (15,1 miliarde ECU pentru perioada 1992-1999, din care 16 - 20% au revenit Greciei), ceea ce a permis îndeplinirea criteriilor de convergenţă, în anul 2001. Actualmente, Grecia este preocupată de consolidarea rolului său în cadrul Uniunii Europene, de asigurarea unui ritm de dezvoltare care să-i permită o nouă dinamică socială, capabilă a moderniza profund societatea. În noul mediu internaţional, Grecia şi-a propus întărirea dimensiunilor economice, o administraţie modernă şi eficace, realizarea unui stat social just şi viabil. În acest context, Grecia va putea participa, cu propriile poziţii constructive, la evoluţiile noii realităţi europene.

Discurs Costas Simitis – Universitatea Marburg – 25 aprilie 1997

Procesul integrării europene a Greciei s-a desfăşurat mai multe etape. În prima perioadă, între 1981 – 1985, Grecia a participat la problemele esenţiale ale unificării europene. Ea a solicitat, printr-un memorandum, „un regim special” de aplicare a unor politici comunitare şi un ajutor economic suplimentar pentru restructurarea economiei. Ca răspuns, Comisia Europeană a aprobat punerea în aplicare a unui Program mediteranean integrat (PMI). După 1988, Grecia a susţinut politicile comunitare (în domeniul educaţiei, sănătăţii, mediului) şi instituţiile europene, precum şi elaborarea unei Politici Comune Externe şi de Securitate. Grecia a susţinut integrarea europeană a Ciprului, încă din iunie 1990. În ultima perioadă, Grecia a susţinut unificarea consolidată europeană, în toate domeniile, făcând eforturi deosebite pentru îndeplinirea criteriilor de convergenţă economică şi socială, în scopul aderării la Uniunea Europeană şi Monetară.

www.mfa.gr

2. Grecia – un model specific de integrare europeană

Experienţa Greciei referitoare la modul în care această ţară a reuşit să utilizeze fondurile structurale europene este deosebit de interesantă. În momentul intrării în Uniunea Europeană, Grecia avea un nivel de dezvoltare scăzut, prezenta mari decalaje de dezvoltare între regiuni. Rezultatele acestui proces au fost întârziate, deşi a scăzut considerabil distanţa faţă de celelalte ţări dezvoltate ale Uniunii Europene. Analiştii au apreciat că una din dificultăţi a fost legată de aprecierea că fondurile structurale europene ar rezolva automat toate problemele, încercând să solicite cât mai multe fonduri. Ori, principala problemă a guvernelor elene a fost aceea de a utiliza bine fondurile, nereuşind să conceapă politici capabile să dinamizeze economia prin reforma pieţei sau prin promovarea sectoarelor moderne şi competitive ale acestora.

Eva Filipiak, Les administrations publiques polonaises face aux Fonds Structuraux de Cohésion Européens. Quelle capacité d’absorption à la veille de l’adhésion à l’Union européenne ? DEA Aires Politiques Comparées, septembre 2004

OECD – Economic Survey of Greece. Policy Brief, 2002

Tomasz Grzegorz Grosse, La politique régionale de l’Union Européenne et son impact sur le développement économique. Ex de la Grèce, de l’Italie, de l’Irlande et leçons pour la Pologne, ISP, 2000, p.39

După aderare, guvernele care s-au succedat la conducerea Greciei au avut responsabilitatea de a da o direcţie strategică şi de a stimula activitatea economică şi socială, primele măsuri luate vizând sprijinirea sectoarelor deficitare, acordarea unor subvenţii pentru susţinerea regiunilor slab dezvoltate. Această experienţă a pus în evidenţă nevoia elaborării unei viziuni de dezvoltare de perspectivă, nevoia stabilirii unor obiective concrete cuprinse, ulterior, în Programe Operaţionale Integrale de Dezvoltare Regională (ROP).
Experienţa Greciei ilustrează avantajele şi limitele sistemului de utilizare a fondurilor bazat pe agenţii, precum EYDE, Egnatia S.A., ESPEL, MEK etc. După anul 2002, au fost făcute schimbări importante pentru realizarea mai eficientă a programelor şi pentru controlul cheltuielilor fondurilor europene, pentru a elimina principalele disfuncţionalităţi. Un element fundamental a fost îmbunătăţirea eficacităţii administraţiei în absorbţia fondurilor europene, descentralizarea şi simplificarea acesteia.

François Bafoil, Béatrice Hibon, Les administrations publiques et les modes de gouvernement à l’épreuve de l’européanisation. Une comparaison Europe du Sud, Europe de l’Est, Études du CERI, no. 102, 2003

Post Evaluation of the Objective 1 1994-1999, National Report Greece, Athenes, March 2003

Integrarea Greciei în Uniunea Europeană a reprezentat o etapă nouă în evoluţia ţării, primele două decenii fiind dificile, implicând un proces de adaptare la procedurile comunitare şi la un nou mediu de dezvoltare.

Costas Simitis, La Grèce dans la Communauté européenne: le défi de l’adaptation in Lokas Tsukails. La Grèce et la CEE, le défi de l’adaptation, Ed. Paparissis, 1993

În anul 2003, Grecia a reuşit să depăşească nivelul de subdezvoltare, sărăcie şi instabilitate economică, devenind pentru prima dată în istoria ei o ţară care importă forţă de muncă şi care a reuşit să îndeplinească criteriile de coeziune economică şi socială.
Grecia reprezintă astăzi un succes story, reuşind să nu mai fie „un caz dificil”, ci un membru deplin, activ al Uniunii europene. Tranziţia progresivă de la „adolescenţa dificilă şi marginalitate” la normalitatea europeană şi la participarea la zona euro relevă schimbările socio‑economice, politice ale societăţii elene şi rolul pozitiv al Uniunii în această transformare.

George Pagoulatos, La Grèce, l’Union Européenne et la Présidence 2003, Groupement d’études et de recherches, 2003

Evoluţia Greciei în contextul crizei economice actuale a arătat resursele reale ale economiei, precum şi capacitatea ei de adaptare. În contextul internaţional marcat de declanşarea crizei economice, Grecia a înregistrat o scădere a creşterii economice, dar a rămas printre puţinele ţări europene care şi-au mentinut creşterea economică (0,2%). În prezent, ea se apropie de creştere economică zero, dar rămâne o ţară cu economie rezistentă la efectele crizei, datorită performanţelor obţinute în anii anteriori şi datorită măsurilor anticriză eficiente. Măsurile au vizat susţinerea categoriilor sociale defavorizate (1,5 miliarde euro pentru prime excepţionale acordate pensionarilor, şomerilor, pentru programe de formare a şomerilor şi tinerilor, etc) şi susţinerea industriilor afectate (turism, distribuţia de automobile, promovarea produselor pentru export, etc).

3. Influenţa integrării europene  asupra sistemului politic elen

Trecerea la democraţia de tip liberal, în 1974, după  o dictatură militară de şapte ani, a fost evenimentul istoric care a dus la constituirea celei de a Treia Republici şi a sistemului politic actual. Acest sistem a avut la bază alternanţa la putere a celor două mari partide: Noua Democraţie, fondată de Constantin Caramanlis, ce a guvernat în perioada 1974-1981 şi 1990-1993 şi Mişcarea Socialistă Panelenică (PASOK), fondată de Andreas Papandreu, care a fost la conducerea ţării între 1981-1989 şi 1993-1996.
Constantin Caramanlis a iniţiat campania politică în favoarea aderării Greciei la comunitatea europeană, în ciuda rezervei multor ţări europene şi a forţelor politice din ţară (PASOK şi Partidul Comunist). Principalele argumente au fost cele legate de asigurarea garanţiior politice de securitate şi stabilitate a ţării, sub sloganul „Noi aparţinem Occidentului”.
PASOK s-a opus iniţial integrării europene a Greciei, ţara fiind considerată ca un membru dificil, cu o atitudine izolaţionistă. Ulterior, guvernarea socialistă a avut, în cele din urmă, acelaşi obiectiv european, considerat unica soluţie de dezvoltare a ţării. Politica guvernamentală s-a centrat pe consolidarea democraţiei şi pe expansiunea economică, precum şi pe redistribuirea veniturilor. Obiectivul stabilizării economice a fost realizat mai ales prin relansarea cererii, dar şi prin creşterea cheltuielilor publice (de la 29% la 51% din PIB). Aripa reformistă şi europeană a PASOK a susţinut guvernul condus de Costas Simitis, apreciat ca un „arhitect al stabilizării” (1996-2004). După 2004, guvernul conservator condus de Constantin Caramanlis a consolidat evoluţia europeană a ţării.

P.C. Ioakimidis, The EC and the Greek political system: an over view, in P. Kazakos, P.C. Ioakimidis, „Greece and EC Membership Evaluated”, London, 1994

Integrarea Greciei în Uniunea Europeană s-a realizat în trei etape: 1981-1985, în care Grecia a avut o retorică anticapitalistă şi izolaţionistă, 1987-1989, perioadă de acceptare deschisă a politicilor europene, dar marcată de un populism accentuat şi perioada de după 1990, când Noua Democraţie a guvernat punând capăt ezitărilor şi evoluând rapid spe modelul comunitar european. Sprijinul Uniunii Europene, prin Programul de convergenţă, a dat Greciei obiective clare, precise, de integrare în Uniunea Economică şi Monetară. Aceste obiective au fost, în general, urmărite de ambele guverne, conservator şi socialist, având drept rezultat admiterea Greciei în Uniunea Economică şi Monetară, la 1 ianuarie 2001. Acest moment a redat credibilitatea Greciei şi a făcut-o un partener deplin al ţărilor europene. Acest proces a fost posibil prin realizarea unui consens socio‑politic impresionant, care a avut efecte remarcabile asupra dezvoltării ţări.

Panos Kazakos, La Grèce entre intégration et marginalisation, Athènes, Diatton, 1991

Kevin Featherstone, Europeanisation and the Center Periphery: The Case of Greece, in „the 1990’s – South European Society and Politics”, 3(1), 1998m pp. 23-39.

Procesul integrării europene a constituit, aşadar, motorul principal al modernizării socio‑politice, economice şi instituţionale a Greciei. Acesta nu a fost doar un proces de absorbţie a unor fonduri, ci a avut consecinţe în transformările calitative ale sistemului politic şi administrativ, prin activarea capitalului social şi uman. Aplicarea politicii comunitare a accelerat modernizarea sistemului administrativ şi politic, caracterizat, de mult timp, ca având un grad de legitimitate şi instituţionalizare scăzute.

Ilias Plaskovinis, EC regional policy in Greece, ten years of structural funds intervention – PINTER, London, 1994

Dimitri Sotiropoulos, A colossus with feet of clay, the state in post‑authoritarian Greece, in H. Psomiades, S. Thomadakis, „Greece, the New Europe and the Changing International Order”, New York, 1993

Integrarea europeană a permis depăşirea limitelor sistemului politic anterior marcat de „legea eredităţii politice”, de ceea ce analiştii au numit „democraţia ereditară”. Deşi cele două mari familii politice, Caramanlis (17 ani la putere) şi Papandreu (13 ani de putere) au avut un rol important pe scena politică elenă, a existat riscul persistenţei unui clientelism politic, accentuat de acest „yo-yo dinastic”.

A.P. – 14.09.2007

În timpul campaniei electorale actuale, cele două mari partide şi-au anunţat intenţii politice diferite: Noua Democraţie a respins orice alianţă politică, anunţând că, dacă nu obţine majoritatea, va organiza noi alegeri; PASOK s-a arătat dispus să realizeze o coaliţie largă a forţelor sociale şi politice. Aceste demersuri politice tind să conserve bipartitismul ce caracterizată sistemul politic elen. Din punct de vedere politic, aşadar, procesul integrării a contribuit la convergenţa politică dintre cele două mari partide politice (Noua democraţie şi PASOK). Elaborarea şi aplicarea politicilor comunitare a impus un pragmatism politic sporit celor două formaţiuni politice, procesul integrării europene dovedindu-se constructiv, ducând la o simplificare ideologică constructivă, la creşterea gradului de competenţă de tip tehnocratic, la regândirea mizelor politice şi a clivajelor tradiţionale care stau la baza sistemului politic elen.

Direcţia studii şi documentare legislativă