Title: 1
Author: Cristian Mircea
Company: CSC

ALEGERILE LEGISLATIVE DIN GERMANIA
27 Septembrie 2009

CUPRINS

1. CONTEXTUL SOCIAL-POLITIC AL DESFĂŞURĂRII     ALEGERILOR LEGISLATIVE
1.1. Bilanţul  guvernării „marii coaliţii”
1.2  Noi evoluţii ale modelului social german
1.3. Schimbări actuale ale sistemului politic german
1.4  Reculul social‑democraţiei germane
1.5 Alegerile regionale şi europene – un test electoral important
2. ALEGERILE LEGISLATIVE DIN 27 SEPTEMBRIE 2009
2.1. Teme ale campaniei electorale
2.2. Rezultatele alegerilor şi semnificaţia lor politică

1. CONTEXTUL SOCIAL-POLITIC AL DESFĂŞURĂRII     ALEGERILOR LEGISLATIVE

1.1. Bilanţul  guvernării „marii coaliţii” 

Formarea guvernului „marii coaliţii” de către cele două mari formaţiuni politice, Uniunea Creştin-Democrată şi Partidul Social-Democrat, a fost determinată, în mare parte, de situaţia economică existentă în anul 2005, situaţie deosebit de dificilă, caracterizată de o creştere economică de doar 0,8% şi de un şomaj foarte mare (peste cinci milioane de şomeri). Nivelul cel mai ridicat al şomajului a fost înregistrat în „noile Land-uri” (12,7% faţă de numai 6,2% în Land-urile din vest). Uniunea Creştin‑Democrată câştigase alegerile cu un program axat pe probleme economice: asigurarea unei mai mari libertăţi economice, stimularea responsabilităţii economice, prudenţă salarială, reducerea cotizaţiilor sociale pentru a creşte numărul locurilor de muncă, simplificarea sistemului fiscal, limitarea birocraţiei, flexibilizarea pieţei muncii şi impulsionarea educaţiei şi cercetării. Aceste măsuri fuseseră susţinute iniţial şi de preşedintele Germaniei, Horst Köhler. Programul a fost pus în aplicare de cancelarul Angela Merkel în scopul de a stimula creşterea economică şi pentru a reduce şomajul. 

www.bundespraesident.de

Un element esenţial al acestui program a fost susţinerea puternică a tehnologiilor viitorului (biotehnologie, inginerie genetică, nanotehnologie), prin extinderea iniţiativei naţionale în domeniul învăţământului (Exzellenzinitiative) prin care s‑au finanţat programe şi iniţiative universitare şi centre de formare a tinerilor cercetători de înalt nivel.
Programul includea, de asemenea, majorarea TVA-ului de la 16% la 18% şi un TVA de 7% pentru produse alimentare – măsuri amplu dezbătute de opinia publică germană.
Modelul german al securităţii sociale (format din asigurările de şomaj, de boală, de sistemul de pensii şi protecţia persoanelor cu handicap) a suferit numeroase schimbări, determinate de evoluţia demografică, progresul tehnic medical, de noi tipuri de contracte de muncă, de creşterea şomajului. 
În domeniul folosirii forţei de muncă, guvernul a susţinut introducerea unui nou model - Kombi‑Lohn‑Modell - care făcea atractive şi rentabile locurile de muncă cu salarii mici, prin combinarea acestora cu acordarea unor prestaţii sociale. Cancelarul german a propus această soluţie pentru a stimula întoarcerea la muncă a şomerilor. Ulterior, a făcut concesii, introducând în sectoarele construcţiilor şi poştei, un  salariul minim de 9,80€/oră. În negocierile cu sindicatele a fost refuzat un salariu minim interprofesional, generalizat, de 7,50€/oră, guvernul apărând autonomia întreprinderilor.
În anul 2006, datele statistice arătau o ameliorare semnificativă a  economiei germane, înregistrându-se o creştere a PIB-ului de 2,08%, apoi de 2,5% în 2007 şi o scădere semnificativă a numărului de şomeri (3,77 milioane). După ani de deficit bugetar, Germania avea un deficit de doar 1,6%  şi un buget echilibrat. În acelaşi timp, producţia industrială s-a restructurat, mizând pe produse inovante, mai ales pentru export. În anul 2007 s-a atins un nivel record al exporturilor, în valoare de 969,1 miliarde € (o creştere cu 8,5% faţă de anul anterior). În acelaşi an, mai mult de jumătate din creşterea economică s-a datorat comerţului exterior. Semnificativ este faptul că, din 1993 până în prezent, ritmul comerţului exterior a fost în creştere constantă, exporturile fiind principalul motor al creşterii economice şi al utilizării forţei de muncă. În perioada 2003‑2008, Germania a devenit „campioana exporturilor” în Europa. 

www.statistik.arbeit sagentur.de

www.destatis.de

Conform declaraţiilor guvernanţilor, aceste rezultate economico‑sociale remarcabile au fost obţinute prin eforturile conjugate ale responsabililor politici, ale partenerilor sociali şi întreprinderilor, sub impulsul „Agendei 2010” care a lansat noi reforme ale pieţei muncii şi sistemului protecţiei sociale.

H. Brodersen, Conjoncture allemande: dans la moyenne européenne, în « Allemagne d’aujourd’hui » no. 183, 2008

Pe plan social, legile Hartz, aplicate din anul 2003 şi continuate de guvernul condus de A. Merkel, au dus la scăderea şomajului prin creşterea locurilor de muncă mai slab remunerate şi a celor cu timp de muncă parţial (25% din totalul locurilor de muncă în 2006). În această perioadă, salariaţii au acceptat o moderaţie salarială prin care s-au echilibrat costurile, iar întreprinderile au devenit competitive, restructurându‑şi activitatea în acord cu noile cerinţe ale economiei şi exportului. 

Note de CERFA, no. 50, 2007

  Guvernul a făcut schimbări importante în organizarea federală a statului, prin redistribuirea competenţelor între statul federal şi Land-uri. Creşterea puterii Bundesrat-ului a blocat adesea activitatea guvernului şi, de aceea, a fost limitat numărul domeniilor în care acesta intervenea în procesul legislativ. În acelaşi timp, a crescut rolul Land-urilor în domeniul educaţiei şi formării profesionale, precum şi în reglementarea aplicării pedepselor cu închisoarea.
În domeniul politicii familiale, guvernul a adus înnoiri importante pentru creşterea natalităţii, prin măsurile luate de Ursula von der Leyen, ministrul de resort creştin-democrat, mamă a şapte copii, cu o susţinere deosebită din partea electoratului feminin. Aceasta a iniţiat măsuri referitoare la creşterea concediului parental la 14 luni, cu o alocaţie echivalentă cu 67% din salariu; a iniţiat un program de creştere cu 500 000 de noi locuri în creşe, până în anul 2013 şi deschiderea permanentă a şcolilor primare. 
În acea perioadă, dezbaterile publice din Germania au avut ca subiect politica de integrare a imigranţilor, efectele acesteia asupra identităţii societăţii actuale. Legea referitoare la imigraţie a intrat în vigoare la 1 ianuarie 2005 şi a pus în aplicare noile măsuri de integrare a imigranţilor. Analiza efectelor acestor măsuri a pus în evidenţă necesitatea completării lor cu iniţiative în domeniul educaţiei şi combaterii violenţei.
În ultimii ani de guvernare, coaliţia s-a confruntat aşadar cu criza economică mondială, dar şi cu o conjunctură internaţională specifică, marcată de conflictele ruso‑georgiene şi de cele din Orientul Mijlociu. În acest context, pe plan internaţional, Germania şi‑a îndeplinit în mod remarcabil misiunile ce i-au revenit în calitate de Preşedinte al Consiliului Uniunii Europene şi al G8, în anul 2007. În acelaşi an, guvernul german a avut poziţii distincte în raport cu alte state membre ale UE şi NATO în probleme precum Politica Europeană de Securitate şi Apărare (PESD), angajamentul în Afganistan, extinderea NATO, relaţiile cu Rusia şi, mai ales, măsurile europene anticriză. Din această cauză, cancelarul german, Angela Merkel, a fost adesea supranumită ‚‚madame NU’’ a Uniunii Europene. Aceste poziţii s-au explicat şi prin complexitatea realităţii politice cu care s-a confruntat guvernul de coaliţie, rezultat al intereselor a trei partide diferite, cu interese de multe ori divergente.

Claire Demesneay, Hans Stark: Radioscopies de l’Allemagne, Ifri, 2009

 În domeniul politicii externe, guvernul de coaliţie a întâmpinat dificultăţi legate de manifestarea unor divergenţe între creştini-democraţi şi social-democraţi, între cancelarul Angela Merkel şi ministrul de externe social‑democrat, Frank‑Walter Steinmeier. Aceste diferenţe de opinii au afectat puternic soliditatea consensului coaliţiei şi climatul politic. Principalele controverse s-au declanşat mai ales în legătură cu extinderea NATO şi conflictul din Orientul Mijlociu. 
 În ultimii doi ani, guvernarea „marii coaliţii”, formată din creştin‑democraţi şi social‑democraţi, a fost puternic marcată de declanşarea crizei economice. În anul 2008, rezultatele economice bune obţinute de guvernul german au fost anulate de efectul crizei economice, ceea ce a dus la recesiune economică şi la creşterea şomajului. 
 În anul 2009 Germania a înregistrat cea mai mare recesiune de după război, rata creşterii economice scăzând cu 6 procente, iar numărul şomerilor depăşind 4 milioane de persoane (8,3% din populaţia activă), cu un deficit public ce a depăşit 6% din PIB. În aceste condiţii, datoria statului a crescut la 86,1 miliarde €, nivelul cel mai ridicat din 1945 până în prezent. Încă de la declanşarea crizei, în toamna anului 2008, guvernul german a lansat un plan de salvare a băncilor, în valoare de 480 milioane €, prin creşterea participaţiilor statului. 
Din această cauză, guvernul german a ales să elaboreze propriul său program de relansare economică, finanţat în două etape (prima etapă, în 2008, în valoare de 31 miliarde €, şi cea de a doua, în 2009, în valoare de 50 miliarde €). Planul de relansare a vizat scăderea cheltuielilor bugetare, reducerea impozitelor, creşterea investiţiilor etc. Primele măsuri anticriză au fost creşterea cu 3% a TVA şi a vârstei de pensionare la 67 de ani. Cancelarul german a aprobat acordarea a 4,5 miliarde € pentru sprijinirea firmei Opel, aflată în dificultate economică.Aceste măsuri au provocat dezbateri în Parlamentul german şi, ca urmare, în Bundestag a fost votată o lege prin care se cerea ca, în Constituţie, să fie recunoscut un mecanism de limitare a îndatorării statului.

Heribert Dieter – L’Allemagne face à la crise financière, Note de Cerfa 61, 2009

Anul 2009 a fost dominat de efectele sociale ale crizei, de problema şomajului şi a nivelului veniturilor populaţiei, în special de instituirea unui salariu minim general, idee susţinută de majoritatea germanilor. Această problemă a dezbinat însă coaliţia: social‑democraţii au susţinut-o, în vreme ce creştin‑democraţii s-au opus, estimând consecinţele asupar inflaţiei, competitivităţii şi şomajului. În luna mai 2009, a fost lansat un proiect de lege care viza menţinerea puterii de cumpărare a pensiilor. În acest context, s-a conturat principala temă a campaniei electorale pentru alegerile legislative: introducerea salariului minim general, care a generat discuţii în contradictoriu în cadrul coaliţiei.

Michèle Weinchter, La situation économique et sociale en Allemagne, un an avant les élections. Bilan et perspectives. Cerfa, octobre 2008.

Din punct de vedere economic, datele statistice publicate recent arătau că în Germania s-a înregistrat o creştere de 0,3% a PIB‑ului şi o creştere semnificativă a exporturilor. Piaţa muncii s-a echilibrat, mai ales după punerea în aplicare a unor noi mecanisme privind şomajul parţial. Pe ansamblu, economia germană are însă încă dificultăţi majore. 

Oficiul federal de statistică, 13 august 2009

Germania a fost una din economiile zonei euro care nu a avut o situaţie economică foarte afectată de criză, având o situaţie a creditelor stabilă, o piaţă imobiliară puţin perturbată, un nivel redus al şomajului. Germania a dispus, aşadar, de o marjă de manevră importantă, cu o situaţie economică specifică (diferită de cea a Marii Britanii, dependentă de sectorul financiar; diferită de Spania, pe zona imobiliară, de Franţa şi de Italia, ţări cu deficit mare).
Marea coaliţie a încercat să continue reformele guvernelor anterioare: sistemul de pensii, federalismul, politica familiei şi a sistemului de sănătate, şi să introducă o nouă reformă fiscală. Aceste reforme vor rămâne pe agenda viitorului guvern, ca şi problema folosirii fondurilor publice (investiţii în cercetare, inovaţie, dezvoltarea infrastructurii). Cancelarul Agela Merkel a anunţat intenţia sa de a menţine consolidarea finanţelor publice.
După şase decenii de economie de piaţă socială, cinci ani de la aplicarea „Agendei 2010” şi doi ani de rezultate economice bune, Germania a fost mai bine pregătită să se confrunte cu efectele crizei.  Totuşi, s-a manifestat o coeziune socială fragilizată care a pus în dezbatere modelul german, caracterizat de economia socială de piaţă (Soziale Marktwirtschaft). În condiţiile manifestării crizei economice, situaţia multor categorii sociale s-a înrăutăţit, lăsând loc criticilor, adâncirii sentimentului de injustiţie socială. Aceste fenomene au determinat proteste sociale, dezbateri aprinse referitoare la viitorul sistemului economiei sociale de piaţă şi la caracteristicile modelului german de societate. 

1.2  Noi evoluţii ale modelului social german

Publicarea Raportului guvernului german despre sărăcie şi bogăţie  a declanşat ample dezbateri în societatea germană, discuţii legate de redistribuirea rezultatelor creşterii economice, de decalajul dintre bogaţi şi săraci, de „noua sărăcie” (Prekariat, Unterschicht), sărăcia fiind definită în raport ca un venit având nivelul de 40% din salariul mediu. Acestea s-au reflectat politic în confruntarea referitoare la instituirea unui salariu minim general pe economie. Raportul arăta o rată de 13% a persoanelor ameninţate de sărăcie, iar clasa mijlocie apărea ca o clasă socială aflată în declin, reprezentând, de la 62% în anul 2000, 54% în anul 2006. Conform datelor raportului, cele mai expuse categorii sociale erau cele ale imigranţilor şi ale familiilor monoparentale, deşi situaţia economică a ţării se ameliorase semnificativ. Datele statistice ale raportului arătau clar că numărul persoanelor bogate a crescut – doar între 2006-2007 – cu 3,5% (826.000 persoane). 

Statistic on Income and Living Conditions SILc 2003 - 2005

www.diw-berlin.de/documents/publikationen/73/

Acest document reconfirma faptul că modelul german postbelic al economiei sociale era în plină descompunere, după şase decenii de funcţionare, fiind instituit din 20 iunie 1948. Conform sondajelor de opinie, 83% din germani nu aveau o părere bună despre această evoluţie, în timp ce 31% aveau opinii favorabile, de acceptare a acestei stări de fapt.

Institut de demoscopie Allensbach, 7 iunie 2008

În anii 1950, părintele acestui sistem, Ludwig Erhard, promisese germanilor prosperitate pentru toţi, în anul 2007 guvernul vorbea despre al treilea miracol economic, dar din acest raport se putea vedea clar că doar o mică parte a societăţii beneficiase de această creştere. Doar 13% din germani mai considerau societatea lor o societate echitabilă, în timp ce, în 1995, 39% o apreciau astfel. Aceste cifre din raport erau relevante, punând în evidenţă schimbările profunde care avuseseră loc la nivelul societăţii germane

Sondaj Fundaţia Bertelsmann, iunie 2008

Modelul tradiţional al pieţei muncii a fost puternic afectat de impactul legilor Hartz, denumite astfel după iniţiatorul lor, Peter Hartz, fost şef de personal al firmei Volkswagen, căruia guvernul Schröder, din perioada 2000-2005, i-a încredinţat reforma pieţei muncii. Aceste legi au avut ca obiectiv să dinamizeze piaţa muncii, să rezolve mai ales situaţia şomerilor. Conform legii, refuzul unui loc de muncă trebuia foarte bine argumentat, ei trebuind să arate de ce o ofertă de muncă nu le este favorabilă. Prin aceste legi se încuraja acceptarea unor locuri de muncă în activităţi mai slab remunerate (minijobs, midijobs), în schimbul acordării unor facilităţi sau sprijinirii creării unor întreprinderi individuale (Ich AG). Prin lege s-a realizat fuzionarea asistenţei de şomaj cu ajutorul de şomaj în cadrul alocaţiei de şomaj, iar această alocaţie a fost adaptată nevoilor şi situaţiei familiale, asigurării condiţiilor de formare profesională. Aceste noi reglementări au dus la limitarea rolului convenţiilor colective de muncă, la schimbarea modului de repartizare a beneficiilor. Legile au schimbat, încă din anul 2000, normele socialmente acceptabile de utilizare a forţei de muncă, prin extinderea timpului de lucru parţial. Aceste legi au dus la o politică de moderare a salariilor la nivel naţional, la mutarea unor unităţi de producţie spre ţări cu forţă de muncă mai ieftină. În aceste condiţii, economia a devenit mai competitivă, au amplificat exporturile, dar au avut consecinţe sociale contradictorii în interiorul Germaniei. 

Olivier Giraud, Arnaud Lechavalier, Les reformes Hartz, Cerfa, avril 2008

În raport cu aceste realităţi sociale, partidele politice s-au poziţionat diferit în definirea conceptul de justiţie socială.

Social-democraţii au dat o definiţie modernă, în acord cu teoriile lui Anthony Giddens sau John Rawls, propunând modelul unei egalităţi dinamice, al egalităţii şanselor, fondat pe merit şi reuşită, în funcţie de  talentul şi competenţele fiecăruia, independent de originile sociale. În acest context, accentul a fost pus în mod special pe accesul la cunoaştere şi pe calificare.

Note du Cerfa 63, avril 2009

Creştin‑democraţii au acordat totdeauna atenţie justiţiei sociale, noţiune pe care au asociat‑o cu cea de libertate, de raţionalitate economică. Cancelarul Angela Merkel a reorientat programul creştin‑democrat spre valorile tradiţionale: muncă, dezvoltare, prosperitate (aceste idei având legătura directă cu liberalismul lui F. A. Hayek). În programul electoral creştin-democrat se regăsea formula laconică: „Social este cea ce creează locuri de muncă”. În acest context, în problema şomajului, creştin-democraţii au susţinut ideea că lucrătorii care au cotizat mai mult să poată beneficia de indemnizaţii de şomaj mai mult timp.
Ambele definiri ale conceptului de justiţie socială s-au centrat pe aceleaşi valori fundamentale: libertate şi solidaritate, dar înţelese în mod diferit.
Social‑democraţii au asociat libertatea cu ideea de egalitate, în timp de creştin‑democraţii au legat-o de ideea de justiţie. Pentru social-democraţi omul este creat liber, iar politicul îi poate garanta libertatea. În viziunea lor, nu există libertate fără justiţie socială. 
Creştin‑democraţii promit egalitatea şanselor, dar nu şi a rezultatelor. Justiţia socială a dobândit astfel sensul egalităţii de şanse pentru fiecare lucrător care dorea să participe la viaţa economică. Pentru social‑democraţi, relaţia libertate‑egalitate este fundamentul justiţiei sociale, acestea implică şi egalitatea în repartiţia veniturilor, averii şi puterii.
Pentru creştini‑democraţi, solidaritatea umană decurge din natura socială a omului şi din dragostea acestuia pentru aproape, iar pentru social‑democraţi, solidaritatea este solidaritatea dintre cei slabi şi cei puternici, guvernanţii trebuind să asigure coeziunea statului social.
Aceste poziţii diferite au determinat opţiuni politice diferite în ceea ce priveşte instituirea salariului minim general, fie punând accentul pe responsabilitatea etică a întreprinderilor de a decide nivelul lui, fie prin stabilirea sa prin decizie guvernamentală.

Conform rapoartelor oficiale, în Germania, diferenţele dintre venituri au crescut cel mai mult decât în orice ţară membră a OECD în care există salariul minim.

www.oecd.org

În problema inegalităţilor sociale, partidul de extremă stângă Die Linke a avut atitudinea cea mai radicală, susţinând mai degrabă un stat social atent şi preventiv, decât unul „curativ”, statul trebuind să suprime inegalităţile mari de la originea formării lor.
Liberalii susţin că cea mai bună politică economică este cea mai bună politică socială. În domeniul economiei, ei au susţinut scăderea şi simplificarea taxelor de impozitare, apărând clasa mijlocie, formată pe principiile  meritului  şi egalităţii şanselor.
Criza economică a repus acut în discuţie problema inegalităţii sociale, a revendicărilor sociale, dezbaterea asupra capacităţii economiei de piaţă de a se autoregla şi de a face faţă riscurilor liberalismului excesiv. Criza financiară şi bancară a făcut necesară intervenţia statului în economie (în sectorul bancar, în industria auto), repunând în discuţie rolul satului modern.
Ascensiunea partidelor de stânga radicale, acţiunile violente ale extremei stângi, mai ales ale Fracţiunii Armata Roşie au constituit semnale politice importante  care au impus societăţii germane rediscutarea problemelor sociale profunde, iar partidelor politice moderate realizarea unor coaliţii stabile, menite a aborda deschis şi eficient aceste probleme.

1.3. Schimbări actuale ale sistemului politic german

Alegerile legislative din 27 septembrie 2009 s-au desfăşurat după o perioadă de patru ani de guvernare a „marii coaliţii” conduse de Angela Merkel, coaliţie ce a reunit cele două mari partide istorice germane: Uniunea creştin‑democrată (CDU) şi Partidul Social‑Democrat (SPD).

Uniunea Creştin‑Democrată (CDU) a dominat în ultimii ani viaţa politică din Germania, guvernând în 13 din cele 16 landuri, situaţie inedită, din 1945 până în prezent. Acest partid a beneficiat de influenţa deosebită pe care actualul cancelar, Angela Merkel, o are asupra scenei politice după patru ani de guvernare. Angela Merkel, personalitate politică atipică, din fosta Germanie de Est, a reuşit să schimbe Uniunea creştin‑democrată, modernizând-o şi liberalizând viziunea acesteia asupra societăţii. Această formaţiune politică a adoptat o viziune mult mai deschisă faţă de imigranţi, homosexuali, dar şi un liberalism economic care a asimilat principiile justiţiei sociale, ceea ce a reuşit să atragă electoratul tânăr, urban, dar şi clasa de mijloc, cu orientare de centru (Die Mitte). Criza economică a impus partidului o recenetrare pe problemele economice şi financiare. Semnificativ este faptul că, pentru prima dată în istoria Germaniei, Uniunea Creştin-democrată a depăşit, ca număr de membri (530.755), Partidul Social‑Democrat (529.994). 
O parte a electoratului creştin-democrat, mai conservator, a reproşat faptul că guvernul a promovat o politică cu accente sociale mult prea puternice. Chiar în interiorul partidului s-au manifestat confruntări între personalităţi puternice, precum Christian Wulff, Roland Koch, Jürgen Rüttgers etc. 
Pe de altă parte, relaţia dintre creştin-democraţi şi partenerii creştini‑sociali a fost tensionată, mai ales, în raport cu două probleme majore: reforma sistemului de sănătate şi impozitele, creştin‑democraţii respingând ideea scăderii impozitelor. La alegerile regionale, Uniunea Creştin-socială a înregistrat o scădere electorală importantă, ceea ce a dus la o schimbare a raportului de forţe atât la nivel federal, cât şi în Landuri.

Partidul Social‑Democrat a traversat o perioadă dificilă de repoziţionare politică ceea ce a dus la decizii strategice controversate. În anul 2009, la alegerile din landuri şi la alegerile europene din 7 iunie, social‑democraţii au obţinut cele mai scăzute scoruri electorale din istoria lor politică. În cadrul coaliţiei de guvernare, social-democraţii au dus o politică neclară, atitudine ce a dezorientat electoratul tradiţional de stânga. Mai mult, liderii social‑democraţi au respins politica partidelor de stânga (ex. Die Linke), apreciindu‑le drept partide populiste şi nerealiste şi respingând orice negociere politică cu acestea. În multe oraşe (Berlin, Köln, Frankfurt, Bonn), Verzii au devansat Partidul social‑democrat, recuperând electoratul stângii liberale. Din perspectiva schimbărilor care au loc la nivelul forţelor politice de stânga, demn de remarcat este faptul că electoratul ecologist este un electorat urban, al clasei mijlocii, cu studii superioare. 

Din noiembrie 2008, Partidul Verzilor este condus de Claudia Roth şi Cem Ozdemir, iar obiectivul lor politic a fost acela de a ajunge a treia forţă politică a ţării. Participarea posibilă la o coaliţie cu creştin-democraţii se anunţă dificilă deşi, la nivel municipal şi regional, ele cooperează în coaliţii de guvernare.

Partidul Stângii (Die Linke) a intrat în Bundestag în anul 2005, obţinând constant un scor electoral de 20% în şase Landuri din estul Germaniei (Berlin, Bremen, Saxonia Inferioară, Hesse, Hamburg, Saar). Politica partidului s-a orientat spre ideea întoarcerii la „statul‑providenţă” al anilor ’70, cu o impozitare a averilor mari şi un salariu minim de 10€/oră. În acest context, Die Linke a progresat în Land‑urile Saxonia Inferioară, Hamburg, Hesse, deşi baza sa electorală era în Germania de Est. Cu toate că nu este încă solid ancorat la nivel naţional, în ultimii ani, această formaţiune a fost foarte activă la nivel regional. În cadrul Die Linke există orientări politice diferite, ceea ce îl poate face flexibil pentru formarea unor coaliţii variate.
Pe terenul manifestării crizei economice s-au declanşat revendicări sociale care au degradat climatul social şi au permis ascensiunea forţelor politice de stânga. Stânga radicală a pus în discuţie repartiţia resurselor obţinute prin creşterea economică anterioară, efectele noilor forme de sărăcie apărute. Apariţia Die Linke ca un partid cu electorat stabil va schimba funcţionarea sistemului politic german, care ar putea deveni un sistem cu cinci partide, făcând posibile coaliţii formate din patru partide, nu doar din trei, ca în prezent.

Partidul Liberal (FDP) a cunoscut o ascensiune importantă la alegerile europene din iunie 2009 când a obţinut, pe plan naţiona, 11% din voturi şi peste 16% în Landul Hesse. În rândurile sale au intrat o parte a conservatorilor creştin-democraţi, dezamăgiţi de acţiunile guvernului de coaliţie. După zece ani de opoziţie, liberalii speră să intre la guvernare, alături de creştin-democraţi, liderul partidului, Guido Westerwelle, afirmând deschis această disponibilitate. În acest context, tradiţionalul bipartidism german va fi marcat de rolul crescând al celui de-al treilea partid, partidul liberalilor.

În legislatura 2005‑2009, în Bundestag au fost reprezentate şase partide politice:
- Uniunea Creştin-Democrată (CSU) – condusă de cancelarul A. Merkel, 180 deputaţi;
- Uniunea Creştin‑Socială (CSU) – condusă, din 2008 – de fostul ministru al agriculturii, Horst Seehofer – 46 deputaţi. Acest partid cooperează electoral, din anul 1953, cu CDU, printr-un acord electoral bine stabilit.
- Partidul Social-Democrat (SPD) condus, din 2008, de Franz Müntefering – 222 deputaţi;
- Partidul Liberal-Democrat (FPD) condus de Guido Westerwelle – 61 deputaţi. Acest partid a participat la guvernare, între anii 1980‑1990, cu CDU dar şi cu Partidul Social‑democrat, în anii ’70.
- Partidul Stângii (Die Linke), înfiinţat în anul 2007, prin fuziunea Partidului Socialismului Democratic (PSD), fostul Partid Socialist Unificat (SED) şi Alternativa pentru muncă şi justiţie socială (WASG), creată în 2005, condus de Lothar Bisky şi Oskar Lafontaine – 54 deputaţi;
- Verzii, partid rezultat din fuziunea realizată în anul 1993 între Alianţa ’90, Mişcarea pentru drepturile civice şi Partidul Ecologist – 51 deputaţi.

În condiţiile crizei, alternativele la politica guvernului au fost limitate. Acest lucru a făcut ca întreaga campanie electorală să fie mai puţin animată.
Anul 2009 a fost un an electoral deosebit în care s-au desfăşurat alegerile din Landul Hesse (18 ianuarie), alegeri câştigate de creştin‑democraţi; în luna mai s‑au desfăşurat alegerile prezidenţiale, câştigate de Horst Köhler, susţinut de Uniunea Creştin‑Democrată şi de liberali (FDP) care a obţinut un al doilea mandat; în luna iunie, la alegerile europene, Uniunea Creştin‑Democrată (CDU/CSU) a întrecut cu 10 procente social‑democraţii, obţinând 30,7% din voturi. În aceeaşi zi, 7 iunie 2009, s-au desfăşurat şi alegerile municipale în landurile Bavaria, Saxonia şi Renania, alegeri câştigate, de asemenea, de Uniunea creştin‑democrată. Pe 30 august 2009, cu o lună înaintea alegerilor legislative, s-au organizat alegerile pentru parlamentele regionale din Landurile Saxonia, Thuringia şi Saar.  Cancelarul german, Angela Merkel, a declarat că aceste alegeri au pus în evidenţă o tendinţă importantă a evoluţiei scenei politice germane,  dând încredere creştin‑democraţilor în obţinerea victoriei la alegerile legislative. 
Sistemul politic politic german a înregistrat în ultima perioadă schimbări politice importante care au  transformat configuraţia sa tradiţională, dominată de cele două mari partide germane. Ultimele alegeri au readus în prim planul vieţii politice germane şi alte partide, precum Partidul Liberal Democrat şi Die Linke, un partid radical de stânga. Aceste schimbări vor duce la formarea unor coaliţii de guvernare noi, anunţate de altfel de cancelarul german care a făcut publică intenţia de a schimba partenerii de guvernare, în eventualitatea câştigării alegerilor, optând pentru o posibilă coaliţie cu liberalii.

1.4  Reculul social‑democraţiei germane

În ultimul timp, Partidul Social‑Democrat german a traversat o criză profundă ca urmare a erodărilor provocate de guvernările anterioare, dar şi ca efect al participării la guvernul marii coaliţii din perioada 2005-2009. În timpul guvernărilor 1998‑2005, în interiorul partidului s-au confruntat poziţii opuse, determinate mai ales de demisia preşedintelui – pe atunci şi ministru de finanţe – Oskar Lafontaine. După anul 2002, deşi a obţinut o victorie electorală la limită, guvernul Gerhard Schröder a prezentat un pachet de reforme sociale, numit „Agenda 2010” care a dus, conform opiniei specialiştilor, la înfrângerea social‑democraţilor, deşi aceştia au reuşit să intre în coaliţia de guvernare. „Agenda 2010” lansată de G. Schröder a fost apreciată de unii oameni politici de stânga ca o ofensivă violentă împotriva statului social, provocând rupturi în partid, inclusiv plecarea lui Oscar Lafontaine.

Frankfurter Allgemeine Zeitung – 10 septembrie 2007

Criza social‑democraţiei germane are însă cauze multiple, complexe, ce au dus, implicit, la o criză electorală, determinată de pierderea încrederii electoratului; la o criză a partidului, dat fiind faptul că partidul a pierdut 30% din membrii săi; la o criză a programelor politice, dar şi la o criză de leadership.

Cristoph Egle, Le Parti social-démocrate allemand. Entre crise et nouveau départ, note du Cerfa49, novembre 2007

Referitor la criza electorală, se poate afirma că ea a apărut, încă din 1998, datorită politicii guvernamentale duse de social-democraţi, a modului în care partidul a reuşit să realizeze obiectivele sale politice: maximizarea voturilor (vote-seeking), atribuirea posturilor (office-seeking) şi aplicarea programelor politice (policy-seeking). Teoreticienii consideră că, în general, în funcţie de realizarea/nerealizarea acestor trei obiective se poate urmări evoluţia reală a partidelor politice. 
Cu excepţia unei redresări reale în perioada 2001-2002, în perioada ce a urmat, Partidul Social‑Democrat german a înregistrat înfrângeri consecutive la nivel regional, fiind afectat de conflictele interne legate de alegerea unei anume politici guvernamentale şi de pierderea unor posturi‑cheie la nivelul Land-urilor, ceea ce a dus la pierderea influenţei asupra procesului legislativ, la nivel naţional. Social‑democraţii şi-au pierdut astfel influenţa în Bundesrat, organul reprezentativ al Land-urilor.
Criza determinată de pierderea a 30% din numărul militanţilor a afectat cel mai puternic Partidul Social‑Democrat, mai ales în perioada 2003-2004 (o scădere medie de 6,2% în 2004), s-a datorat politicii guvernamentale duse de G. Schroder şi, în special, aplicării „Agendei 2010” . 

www.polwiss.fu-berlin.de/osz/

Crearea Alternativei Electorale pentru Locuri de Muncă şi Justiţie (WASG), ca reacţie la „Agenda 2010”, a explicat, în parte, pierderea membrilor de partid. Colaborarea Alianţei cu Partidul Socialismului Democratic (din estul ţării) s‑a încheiat cu fuzionarea acestora, în anul 2007, creându-se Partidul de stânga (Linkspartei), şi, ulterior, actualul Die Linke. Această mişcare politică a produs o schimbare importantă în spaţiul politic de stânga, cooptând o parte a electoratului social-democrat.
În ultimii ani, Partidul Social‑Democrat german s-a schimbat fundamental, nemaifiind un partid de mase, ci un partid mai restrâns, dificil de identificat social şi politic. În acest timp, creştin‑democraţii şi alte partide au realizat o deplasare a politicii lor către centru, ceea ce a atras partea mai puţin radicală a electoratului social‑democrat.
În aceste condiţii, numărul membrilor partidului a scăzut la jumătate, ajungând la aproximativ 530.000, în timp ce, în anul 1976, avea peste un milion de membri. Acest fapt este deosebit de important întrucât, în Germania, subvenţiile de stat acordate partidelor se dau în funcţie de numărul membrilor acestora şi nu în funcţie de rezultatele electorale. Scăderea electorală a Partidului Social‑Democrat a început odată cu aplicarea Agendei 2010, lansată în perioada 2003‑2005 de către guvernul condus de G. Schröder. Motivul principal al acestui recul electoral a fost manifestarea efectelor reformării sistemului de protecţie socială şi a pieţei muncii. Scăderea ajutorului social şi micşorarea perioadei de reîncadrare în muncă a şomerilor au fost respinse de electoratul de stânga, ca fiind prea autoritare şi nedrepte. Prima reacţie la aceste măsuri a fost faptul că sindicatele s-au îndepărtat de social‑democraţi, peste 50.000 de persoane, membre ale sindicatelor, părăsind anual partidul. 
După perioada guvernelor conduse de G. Schröder, Partidul Social‑Democrat nu a mai reuşit să prezinte un candidat credibil la funcţia de cancelar, neavând un lider puternic la conducerea sa. 
Criza social-democraţiei germane are, aşadar, cauze profunde care rezidă în incapacitatea acesteia de a elabora un program adecvat acţiunii guvernamentale şi de marja redusă de acţiune politico‑instituţională a Partidului Social‑Democrat. 
Această evoluţie dificilă a repus în discuţie o temă mai veche, cea a evoluţiei modelului social‑democrat în general, model confruntat cu globalizarea economică ce a dus şi la globalizarea politicilor economice liberale.

A. Giddens, The Third Way: Renewall of Social Democracy, Cambridge, Polity Press, 1998.

Varianta „A treia cale” a oscilat între social-democraţia tradiţională şi neoliberalism, iar aplicarea ei s-a confruntat cu reacţiile electoratului, ducând la diminuarea bazei electorale tradiţionale a partidelor social‑democrate.

P. Hirst, Has Globalisation Killed Social-Democracy? in A, Gamble, T. Wright, The New Social Democracy, Oxford Blackwell, 1999

Existenţa statului bunăstării din Germania, finanţat din contribuţiile sociale a fost pusă în discuţie şi modificată profund, în condiţiile existenţei unei societăţi noi, dominată de servicii post‑industriale ce au schimbat datele lucrătorului clasic, electoratul tradiţional de stânga. Pe parcursul guvernării, Partidul social‑democrat german s-a aflat aşadar într-o dilemă permanentă: politica sa tradiţională nu permitea rezolvarea problemelor economice şi sociale, iar adoptarea unor concepte economice liberale îl îndepărta de electorat şi de militanţii săi.
Orientările cuprinse în „Agenda 2010” au fost, în general, urmărite şi de guvernul marii coaliţii: ridicarea vârstei de pensionare, majorarea cu 3% a TVA, reformarea sistemului de sănătate. Aceste măsuri nu au dus, totuşi, la recucerirea electoratului tradiţional social‑democrat.
Spre deosebire de alte partide social‑democrate europene care au reînnoit progresiv programul, social‑democraţii germani au realizat această reformă dificilă, producând convulsii interne, fiind constrâns şi de evoluţia atât a creştin‑democraţilor cât şi a partidelor radicale de stânga care au promovat idei politice apropiate.
Guvernarea în coaliţie a obligat social-democraţii să facă adesea compromisuri, nereuşind să impună propria lor politică, o politică social‑democrată modernizată. O altă dificultate a fost lipsa de susţinere din partea sindicatelor, în timp ce în alte ţări (de exemplu, în ţările scandinave), sindicatele au fost alături de partidele social‑democrate democrate.

Berliner Journal fur Soziologie 14, 2004

În aceste condiţii, Partidul Social-Democrat a trebuit să elaboreze noi instrumente ale programului său politic. Programul prezentat la începutul anului 2007 a avut ca obiectiv depăşirea dualismului dintre teorie şi realitatea politică. Noul program, adoptat în octombrie 2007, a încercat să corecteze unele din măsurile Agendei 2010, retrăgând unele propuneri de reforme considerate ca fiind nepopulare, ceea ce a reprezentat o lipsă de consecvenţă şi nesiguranţă. În prezent, unii analişti consideră că social‑democraţii germani trebuie să se detaşeze de curentul social‑liberal, activ în timpul ultimei guvernări, iar cercetările au pus în evidenţă faptul că electoratul considera că Partidul Social‑Democrat nu are competenţă în economie şi că pare a nu fi capabil să guverneze.

Institut FORSA, septembrie 2009

Aceeaşi incertitudine s-a manifestat şi în legătură cu posibilele alianţe politice. În zona stângii, alianţa cu Die Linke pare imposibilă, întrucât opoziţia faţă de alianţe tip roşu/roşu/verde este încă foarte mare în Germania şi pentru că între partidele de stânga există tensiuni puternice, istorice. Totuşi, între aceste partide există şi puncte comune, precum susţinerea introducerii salariului minim garantat prin lege, o gestionare mai intervenţionistă a crizei actuale, o impozitare mai ridicată pentru cei cu venituri mari, dar există deosebiri în probleme de politică externă.

Tim Spier, L’impossible alliance: le SPD face a Die Linke, Cerfa, 2009

Rezultatele slabe obţinute de social‑democraţi la alegerile europene din iunie 2009 au confirmat criza profundă prin care trece acest partid.

1.5 Alegerile regionale şi europene – un test electoral important

Anul 2009 a fost un an electoral decisiv pentru recompunerea scenei politice germane, în acest an organizându-se alegeri regionale; alegeri prezidenţiale, alegeri prin care creştin‑democratul Horst Köhler a fost reales Preşedinte; alegerile europene din 7 iunie, câştigate de forţele politice de centru‑dreapta. În acest context, măsurile guvernului şi programele electorale au ţinut cont de opţiunile electoratului german, au limitat capacitatea guvernului de a lua decizii curajoase şi rapide.
La începutul lunii septembrie 2009 au avut loc trei runde de alegeri regionale (Saar, Thuringia şi Saxonia), în care Uniunea Creştin‑democrată a câştigat doar în Land-ul Saxonia. În Land-ul Saar, CDU a obţinut 34,5% din voturi (faţă de 47,5% în anul 2004); SPD a obţinut 24,5% din voturi (faţă de 30,8% în anul 2004); Die Linke a reuşit să obţină 21,3% (faţă de 2,3% cât obţinuse PDS în anul 2004); FDP, cu 10% faţă de 5,9% ă anul 2004; Verzii, cu 6,4% faţă de 5,1% în anul 2004, iar NPD a obţinut 5,6% din voturi, faţă de 9,2% obţinute în anul 2004.
În Land-ul Saxonia, CDU a obţinut 40,2% (41,1% în 2004); Die Linke, 20,6% (PSD 23,6% în 2004); SPD 10,4% (9,8% în 2004); FDP 10% (5,9% în 2004), Verzii 6,4% (5,1% în 2004) şi NPD 5,6% (9,2% în 2004).
În Land‑ul Thuringia, CDU a obţinut 31,2% (43% în 2004); Die Linke 27,4%; SPD 18,5% (14,5% în 2004); FDP 7,6% (3,6% în 2004) şi Verzii 6,2% (4,2% în 2004). 
Rezultatul alegerilor din Land-uri au arătat că lupta electorală în alegerile legislative era deschisă, deşi sondajele de opinie arătau un avans considerabil al creştin-democraţilor la nivel federal (situaţie similară alegerilor din anul 2005 când, deşi conduceau în sondaje, nu au reuşit să obţină aceleaşi scoruri electorale prognozate). Cancelarul Angela Merkel a anunţat că strategia electorală nu se va schimba, întrucât aceste înfrângeri se explică prin motive locale, nu naţionale.
Toată campania electorală a fost concentrată pe personalitatea pragmatică şi sobră a cancelarului Angela Merkel, pe ideea că, în contextul actual, electoratul german are nevoie de orientarea spre o personalitate de încredere, nu de dezbateri polemice. În timpul campaniei electorale, Angela Merkel a rămas foarte populară în sondaje (aproape 64% susţinere directă). Uniunea Creştin-democrată s‑a prezentat electoratului drept un garant al stabilităţii, deschis unei viitoare colaborări cu Partidul Liberal (FDP), cancelarul Angela Merkel consolidându-şi astfel imaginea neoliberală cu care a câştigat, în 2005, electoratul de centru. Colaborarea a fost pusă în discuţie de raportul de forţe existent la nivelul Land‑urilor Saar şi Thuringia, unde liberalii au colaborat cu social‑democraţii.

Le Monde, 01.09.2009

La aceste alegeri regionale liberalii au înregistrat un important progres electoral, în timp ce social‑democraţii au stagnat sau au regresat, în favoarea ascensiunii forţelor de stânga (Die Linke). Partidul Stângii radicale (Die Linke) a obţinut un scor spectaculos în Land-ul Saar şi se anunţă o forţă politică importantă, capabilă a perturba jocul coaliţiilor tradiţionale. În Thuringia, partidul lui Oskar Lafontaine ar putea forma un guvern cu Verzii sau cu social‑democraţii (o coaliţie roşu/roşu). În acest context, Verzii au redobândit rolul de partid‑pivot în negocierea coaliţiilor din Land‑uri.
Ca reacţie, creştin‑democraţii au lansat în campanie avertismente referitoare la „pericolul roşu”, la „experienţele politice incerte” care ameninţă scena politică germană. 
Partidul Social‑democrat a exclus însă colaborarea politică, la nivel federal, cu Die Linke, dar a colaborat cu aceştia în Land-uri.
În Landul Saxonia, electoratul a apreciat politica industrială promovată de creştin-democraţi, iar Partidul Naţional Democrat (de extremă dreapta) a înregistrat un recul important faţă de anul 2004, când a obţinut peste 9% din voturi. Landul Saxonia este un land emblematic pentru evoluţia zonei din fosta RDG, zonă în care s-a dezvoltat puternic industria high-tech şi care a devenit prosperă, devenind un model de reconversie şi modernizarea forţei de muncă. În Freiberg, nivelul şomajului (10%) este sub media federală (13,1). O altă mândrie a oraşului este industria de producere a energiei solare (grupul Solar Word) care utilizează forţa de muncă înalt calificată din zonă. Compania de telefonie mobilă din oraş este unul din liderii mondiali în domeniu şi s-a alăturat industriei tradiţionale a mineritului, care beneficiază de aportul Academiei de profil din oraş. Regiunea a fost afectată de criză, dar a recurs la şomajul parţial ca soluţie. Această politică susţinută de cancelarul german a fost apreciată de electoratul german estic.
Conform datelor sondajelor de opinie, cancelarul german, Angela Merkel a cucerit electoratul feminin care, în proporţie de 65%, susţine realegerea sa în funcţia de cancelar. Acest fenomen s-a manifestat dincolo de criteriile politice, de vârstă. Ea a fost susţinută şi de simpatizante ale partidelor de stânga (SPD, Die Lienke). Cancelarul german a susţinut, discret, prin ministrul familiei, Ursula von der Leyen, o politică de sprijinire a femeilor în cariera profesională şi în viaţa de familie. În viaţa politică şi profesională a fost susţinut criteriul calităţii activităţii femeilor, şi nu cel al cotelor. Uniunea Creştin‑democrată a valorificat potenţialul electoral feminin (32 de milioane, faţă de doar 30 milioane de bărbaţi), iar cancelarul german a acordat numeroase interviuri revistelor pentru femei.

Institut Forsa, 2 septembrie 2009

Associated Press, 30.08.2009

Alegerile europene şi cele locale au pus în evidenţă reticenţele electoratului tânăr, educat şi nemulţumirile reprezentanţilor profesiunilor liberale. Din această perspectivă, Partidul Liberal a oferit posibilitatea deschiderii dialogului cu electoratul celor privilegiaţi financiar şi social (cei cu un venit de 2.000€ pe lună care reprezentau 43,9% din electoratul liberal).

Sondaj Forsa, în Der Speigel – 05.11.2008

Aceste alegeri a pus în evidenţă şi existenţa unui alt tip de electorat,  electoratul Verzilor, reprezentat în proporţie de 36,8% de categoriile socio‑culturale superioare, cu orientare ecologistă, de stânga.
Cercetările sociologice au pus în evidenţă faptul că declanşarea crizei economice a afectat profund încrederea cetăţenilor germani în economia socială de piaţă, deşi, pe de altă parte, cetăţenii considerau necesară intervenţia statului în scopul etatizării marilor industrii‑cheie ale economiei germane.
În contextul crizei, liberalii au câştigat încrederea electoratului, punând în prim‑plan factorul competenţă şi o viziune structurată despre viitor. Liberalii au promovat o politică clară, în condiţiile în care electoratul căuta certitudini.  Aceste motive au dus la obţinerea unor scoruri electorale bune în alegerile regionale, ceea ce a crescut credibilitatea liberalilor la alegerile legislative.
Partidul Social-Democrat, membru al guvernului de coaliţie, a fost marcat de conflicte interne şi a ezitat între o poziţie centristă, adecvată concepţiei guvernamentale, şi un viraj spre stânga, accentuat de ascensiunea partidelor de extremă‑stângă (în special Die Linke). În prezent, social‑democraţii nu conduc decât în cinci Land‑uri din cele 16 ale Germaniei (faţă de 11 Land‑uri, în 1998), şi la alegerile din Saar a obţinut rezultate slabe. Oscar Lafontaine, fostul social‑democrat, trecut în Partidul stângii radicale a obţinut un rezultat spectaculos în acest Land.
Alegerile din cele trei land-uri au pus în evidenţă faptul că problemele sociale sunt importante pentru electorat şi că victoria creştin‑democraţilor nu este simplă.
Pe 5 septembrie 2009, sindicatul IG Metall (2.3 milioane aderenţi) a organizat un miting pre‑electoral, fără însă a oferi o indicaţie pentru un tip de vot. Liderul sindicatului a criticat ferm programul liberalilor, care „a atacat statul social”.
De cealaltă parte, liberali s-au arătat neliniştiţi de intervenţia statului în economie şi au chemat clasa mijlocie să vină la vot pentru a se opune socialiştilor şi comuniştilor.
Verzii au susţinut o pensie minimă garantată pentru orice persoană care a lucrat cel puţin 33 de ani şi au propus un moratoriu al construcţiei centralelor pe cărbune. Ei şi-au manifestat deschis opoziţia faţă de o posibilă coaliţie CDU/liberali, ceea ce ar însemna mai puţini bani, atât pentru educaţie ca şi pentru combaterea încălzirii globale. 
Pe 5 septembrie, Biserica Catolică a publicat o scrisoare deschisă către credincioşii săi, cerându-le să meargă la urne, întrucât criza economică şi socială impunea măsuri politice, pentru apărarea demnităţii persoanei, pentru acces la un sistem de asigurări sociale pentru toţi. Acest apel a fost lansat datorită faptului că s-a constatat că o mare parte a electoratului catolic s-a îndepărtat de politică.

2. ALEGERILE LEGISLATIVE DIN 27 SEPTEMBRIE 2009

2.1. Teme ale campaniei electorale

Campania electorală pentru alegerile legislative din 27 septembrie 2009 a fost dominată de problematica efectelor crizei financiar-economice asupra Germaniei şi a soluţiilor ieşirii din criză. În campania electorală, creştin‑democraţii s-au axat pe personalitatea cancelarului Angela Merkel, larg susţinută de opinia publică. Cancelarul german şi‑a păstrat rolul de mediator în elaborarea unor politici moderate, rezultate din negocierea dintre cele două partide ale coaliţiei. În perioada crizei, cancelarul a înţeles că era nevoie de luarea unor poziţii nuanţate, dată fiind complexitatea noilor probleme apărute.

Jean-Marie Georget, L’incertitude du succès : La CDU/CSU et le FDP à la veille des élections nationales allemandes, Cerfa ; 2009

Programul electoral al Uniunii Creştin-democrate, intitulat „Noi avem forţa” a fost axat pe teme economice, în special, pe măsurile legate de aplicarea unei noi politici fiscale. Liderul creştin‑democrat, cancelarul Angela Merkel, a reafirmat încrederea în puterea guvernului de a ieşi din criză, criză fără precedent în istoria recentă a Germaniei. Cancelarul german a reafirmat ataşamentul faţă de valorile specifice creştin-democrate, faţă de susţinerea în continuare a  economiei sociale de piaţă.  În acest context, Angela Merkel a anunţat o scădere a impozitelor pentru categoriile sociale defavorizate şi pentru clasa de mijloc. În programul electoral s-a menţionat că vor fi păstrate impozite mai mari pentru cei cu venituri ce depăşesc 50 000 € anual. 
Programul electoral prevedea, de asemenea, o creştere a alocaţiilor familiale la naşterea celui de al treilea copil şi o creştere a pensiilor care să garanteze armonizarea acestora cu evoluţia salariilor.

Partidul Social‑Democrat a adoptat un program electoral care a avut în centru măsuri sociale şi fiscale menite a contracara efectele crizei. Din această perspectivă, programul electoral menţiona reducerea bazei de impozitare şi creşterea impozitelor pe veniturile mari. Prima tranşă de creştere a impozitelor, de la 10 la 14%, viza familiile cu venituri de 250 000 € anual şi persoanele singure care obţineau 125 000 € anual. 
În program s-a propus un salariu minim de 7,50 €/oră şi introducerea unei taxe pe tranzacţiile bursiere, taxă ce va fi destinată investiţiilor în sectoarele educaţiei şi formării profesionale. 
 În domeniul educaţiei, social‑democraţii au pus accentul pe creşterea cu 10% a numărului tinerilor care vor obţine o diplomă universitară, după ce au terminat cursurile preuniversitare. 
În sectorul energetic, Partidul Social‑Democrat s-a opus utilizării energiei nucleare şi a propus închiderea centralelor nuclear-electrice până în anul 2021, acestea urmând a fi înlocuite de centralele pe bază de gaz şi cărbune. În dezbaterile din campanie, acest partid s-a opus ferm privatizării parţiale a companiei naţionale de căi ferate.
Partidul social‑democrat a renunţat la acordul electoral cu Die Linke la nivel naţional, dar s-a declarat deschis unei cooperări cu Verzii şi cu liberalii (FDP), în situaţia formării unui posibil guvern.
La Congresul social‑democraţilor, drept candidat la funcţia de cancelar a fost desemnat Frank‑Walter Steinmeier, din aripa de dreapta a partidului, fostul ministru de externe al marii coaliţii. Fost colaborator al lui Gerhard Schröder – retras în prezent – Frank‑Walter Steinmeier a propus o nouă cale a evoluţiei Partidului Social-Democrat, determinată de noile condiţii create de criza economico-financiară. 
Programul electoral intitulat Planul Germania a propus eliminarea şomajului în anul 2020, prin crearea a patru milioane de noi locuri de muncă: două milioane în industria tradiţională, un milion în sectorul energiilor alternative, 500 000 locuri de muncă în domeniul sănătăţii şi alte 500 000 în economia creativ‑cultură şi Internet.

Din zona politică a stângii radicale, Die Linke a afirmat în campania electorală că doar o stângă autentică şi puternică poate asigura lucrătorilor şi pensionarilor condiţii de viaţă corespunzătoare. În acest scop, în programul electoral s-a propus un salariu minim de cel puţin 10€/oră, creşterea investiţiilor sociale, astfel încât să crească ajutorul pentru şomajul de lungă durată, investiţiile în sănătate şi un sprijin de 100 miliarde € acordat întreprinderilor mici şi mijlocii. În acelaşi timp, se prevedea o scădere a impozitelor pentru categoriile mai defavorizate. În domeniul politicii externe, Partidul Stângii a afirmat deschis că se opune Tratatului de la Lisabona şi a  cerut retragerea trupelor germane din Afganistan.

2.2. Rezultatele alegerilor şi semnificaţia lor politică

Pe 27 septembrie 2009, cei 64 de milioane de alegători germani au fost chemaţi la urne pentru a-şi alege reprezentanţii în Camera Inferioară a Parlamentului (Bundestag). Aceste alegeri se desfăşoară o dată la patru ani, conform unui scrutin mixt, care combină votul uninominal majoritar şi votul proporţional de listă. Fiecare alegător dispune de două voturi, primul (Erststimme) îi permite să desemneze, prin scrutin nominal, candidatul pe postul de deputat pentru circumscripţia în care alegătorul locuieşte, deputaţii aleşi în acest mod, obţinând un mandat direct. Al doilea vot (Zweitstimme) permite alegătorului să voteze în favoarea unui partid politic care a prezentat o listă de candidaţi la nivelul Land-ului (în Germania existând 16 Land-uri). Procentajul obţinut prin al doilea vot determină numărul locurilor ce vor reveni, în mod proporţional, fiecărui partid, numărul reprezentanţilor în Bundestag şi, de fapt, raportul de forţe între partidele politice din Cameră.
În Bundestag pot fi reprezentate doar partidele care au obţinut 5% din voturile exprimate prin vot proporţional la nivel naţional sau trei mandate directe prin vot uninominal. Dacă într-un Land, un partid politic obţine mai multe mandate directe decât minimul locurilor acordate prin al doilea vot, el îşi păstrează aceste mandate (Überhangmandate).
Acest sistem de vot complex explică variaţia numărului membrilor Bundestag‑ului, în funcţie de rezultatul fiecărui scrutin, astfel încât, în legislatura 2005‑2009 au fost de 614 deputaţi, în timp ce în legislatura 2002‑2005 au fost doar 603 deputaţi.
Acest sistem electoral urmăreşte să asigure formarea unei majorităţi parlamentare stabile şi să evite crizele politice declanşate de coaliţii guvernamentale instabile, formate din mai multe partide mici. Din acest punct de vedere semnificativ este faptul că, în anul 1949, în Bundestag erau reprezentate 11 partide, iar între 1961-1983 doar 3. După 1983, Partidul Verzilor şi Partidul Socialismului Democratic (PDS), provenit din Partidul Socialist Unificat din ex‑Germania de Est (SED) au reuşit să intre în Parlament.
Camera Superioară a Parlamentului german (Bundesrat) este compusă din membrii guvernelor din cele 16 Land-uri. În total, Bundesrat-ul are 69 de membri şi fiecare Land dispune de cel puţin trei voturi. Land-urile cu mai mult de două milioane de locuitori deţin patru voturi, cele cu o populaţie mai mare de şase milioane de locuitori deţin cinci voturi, iar cele cu peste şapte milioane locuitori, deţin şase voturi.
După desfăşurarea alegerilor legislative din Germania din 27 septembrie 2009, rezultatele finale au fost următoarele:

| Scrutin uninominal | Scrutin proporţional | Total locuri
Partide politice | Voturi primite | %% | Llocuri | Voturi primite | %% | Llocuri |

Uniunea creştin democrată
(CDU)

13.852.743

332

1173

11.824.794

227,3

221

194

Uniunea social democrată
(CSU)

3.190.950

77,4

445

2.830.210

66,5

00

45

Partidul social democrat
(SPD)

12.077.437

227,9

664

9.988.843

223

882

146

Partidul liberal democrat
(FDP)

4.075.115

99,4

00

6.313.023

114,6

993

93

Partidul de stânga
(Die Linke)

4.790.007

111,1

116

5.133.884

111,9

660

76

Verzii | 3.974.803 | 99,2 | 11 | 4.641.197 | 110,7 | 667 | 68
Alţii | 1.274.312. | 22,9 | 00 | 2.605.591 | 66 | 00 | 0

Participare la vot a fost de 70,8%

Cancelarul german, Angela Merkel, a reuşit să câştige alegerile legislative din 27 septembrie 2009, coaliţia creştin‑democrată obţinând 33,5% din voturi. Împreună cu Partidul Liberal‑democrat (FDP), care a obţinut un scor electoral excelent, de 14,6%, forţele politice de centru‑dreapta deţin 48% din voturi. Această situaţie deschide posibilitatea realizării unei coaliţii „negru / galben”, formate din creştini‑democraţi şi liberali, condusă de cancelarul Angela Merkel.
Alegerile legislative din 27 septembrie 2009 au reprezentat alegerile recordurilor, întrucât cele două mari partide (CDU şi SPD) au obţinut cele mai mici rezultate electorale din istoria lor politică; liberalii au repurtat cea mai mare victorie electorală din 1961 până în prezent; Partidul Social‑Democrat a realizat cel mai slab rezultat electoral de după război; formaţiunea Die Linke a obţinut cel mai bun scor electoral la nivel naţional, 11,9% din voturi; Verzii au bătut recordul electoral din 2002, trecând pragul de 10%; nivelul absenteismului a atins un nivel‑record, de -6,9% faţă de anul 2005 (doar 70,8% din votanţi s-au prezentat la urne. 
Die Linke, partidul de extremă stânga, a progresat spectaculos (de la 8,7% în anul 2005 la 12,5% în anul 2009), ca şi Verzii, care au obţinut în anul 2009 peste 10% (faţă de numai 8,1% în anul 2005). Die Linke a devenit al patrulea partid de pe scena politică germană, plasat înaintea Verzilor. Co‑preşedintele partidului, Oskar Lafontaine, a afirmat că formaţiunea sa va face presiune pentru ca statul social să fie reconstituit. Celălalt preşedinte, Gregor Gysi, a anunţat că Die Linke şi Partidul Social‑Democrat ar putea găsi căi de apropiere în opoziţie. 
Verzii au apreciat pozitiv rezultatul obţinut, iar Jürgen Trittin, fost ministru al mediului, a sublinia că Verzii nu au putut compensa dezastrul înregistrat de social‑democraţi .
Pe fondul unei participări scăzute la vot, germanii au acordat un al doilea mandat de patru ani cancelarului creştin‑democrat, Angela Merkel, care va guverna în alianţă cu liberalii (FDP), partenerii săi tradiţionali.
La aniversarea a două decenii de la căderea Zidului Berlinului, forţele politice de centru‑dreapta vor guverna singure, pentru prima oară după era Kohl (1982-1998).
Artizanul succesului coaliţiei de centru‑dreapta a fost Partidul Liberal, condus de Guido Westerwelle, care a cules roadele schimbărilor iniţiate în ultimii cinci ani. Noul lider a modernizat partidul, preocupându-se, în mod specific, şi de problemele sociale ale electoratului său. El s-a adresat clasei mijlocii printr-un program liberal clasic, menit a relansa creşterea economică şi consumul. Liberalii au atras şi din electoratul creştin‑democrat,  mai ales clasa mijlocie superioară care a considerat că a plătit prea mult costurile sociale ale crizei. Opţiunea fermă a liberalilor, exprimată înainte de alegeri, pentru cooperarea exclusivă cu creştin‑democraţii, a consolidat noul rol al liberalilor care refuză să mai fie un partid‑giruetă (un partid care a guvernat atât cu stânga cât şi cu dreapta).
Alegerile legislative din 27 septembrie 2009 au pus în evidenţă schimbări importante ale sistemului politic german, dominat de cele două mari partide: Uniunea Creştin‑Democrată şi Partidul Social‑Democrat. La aceste alegeri cele două mari partide au totalizat 56-57% din voturi, în timp ce, în 2005, au avut 69,4%; în 2002, au avut 77%, iar în 1980 proporţia depăşea 87% din voturi. Schimbările iniţiate în anii ’80 prin pătrunderea Verzilor pe scena politică şi de apariţia Partidului Socialismului Democratic, în anii ’90, au produs efecte în timp. În prezent, pe scena politică germană s-au reafirmat  liberalii şi un partid radical de stânga, din ce în ce mai puternic la nivel naţional.
Rezultatele alegerilor legislative au pus capăt guvernării de patru ani a „marii coaliţii” formate din creştin‑democraţi şi social‑democraţii care sunt marii învinşi ai acestui scrutin. Frank‑Walter Steinmeier, reprezentantul social‑democraţilor a recunoscut „înfrângerea” amară, după ce partidul său a înregistrat unul dintre cele mai mici scoruri electorale din 1949 până în prezent (doar 29,2%, faţă de 34,2%, obţinute în 2005). Fostul ministru de externe a anunţat că va deveni şeful opoziţiei din Bundestag, asumându-şi responsabilitatea înfrângerii. Aripa de stânga a partidului, reprezentată de fostul lider al tinerilor social‑democraţi, Björn Böhning, a cerut deja schimbări după acest scrutin, astfel încât partidul să intre într-o etapă de reînnoire. Ei au declarat că nu sunt un partid al trecutului, încercând să redefinească politica sa, modelul de societate adecvat Germaniei actuale. Mulţi analişti au prognozat un viraj spre stânga al partidului, apreciind că, pînă acum, social‑democraţii au fost incapabili a formula şi promova un nou model de politică socială, în faţa unui cancelar care, deşi adeptă a liberalismului, a ştiut să menţină un echilibru social.

Reuters, 27.09.2009

Rezultatele alegerilor au pus confirmat faptul că personalitatea cea mai populară din Germania, cancelarul Angela Merkel, a răspuns nevoii de stabilitate a cetăţenilor germani, confruntaţi cu cea mai gravă recesiune economică de după război. Imaginea stabilităţii, a solidităţii atitudinii, a femeii consensului, a fost transferată viitorului guvern. Pe parcursul celor patru ani de guvernare, cancelarul german a fost reţinut, a conservat poziţia sa politică şi a luat măsurile strict necesare. În acest mod, a acţionat ferm şi eficient în perioada crizei, păstrând încrederea germanilor. În discursul ţinut după anunţarea rezultatelor alegerilor, doamna Merkel şi-a reafirmat dorinţa de a fi cancelarul tuturor germanilor.
Cancelarul preferat al germanilor, Angela Merkel, a fost susţinută de 40% din electorat. Analiştii au observat traiectoria politică remarcabilă a acestei femei‑politician, care a reuşit, având ca avantaje, discreţia ce ascunde ambiţie şi o mare forţă de caracter. Născută la Hamburg în 1954, Angela Merkel a crescut în estul Germaniei. Fiica unui pastor evanghelic, ea a făcut studii de fizică la Leipzig şi a lucrat la Academia de Ştiinţe din Berlin. Aşa cum mărturisea, din munca ştiinţifică a deprins modul reflexiv de a reacţiona, recunoscând că reflectează mult înainte de a acţiona. După 1989, s-a înscris în Partidul Democratic (DA) şi a participat la primul guvern democratic format în Germania de est. În octombrie 1990, partidul său a fuzionat cu Uniunea Creştin‑Democrată (CDU), unde l-a întâlnit pe mentorul său, Helmuth Kohl. Acesta a numit‑o ministru al femeilor şi tineretului, în guvernul său format imediat după alegeri. Ulterior, Angela Merkel a condus Ministerul Mediului, protecţiei naturii şi securităţii nucleare. În anul 1998 ea a devenit secretar general al CDU. Delimitându‑se de cazurile de corupţie apărute în legătură cu H. Kohl şi W. Schäuble, după doi ani, Angela Merkel devine preşedinte al Uniunii Creştin-Democrate, preşedintă a grupului CDU din Bundestag. În 22 decembrie 2005 Angela Merkel şi‑a depus candidatura pentru funcţia de cancelar al Germanie şi a câştigat alegerile, devenind prima femeie cancelar din istoria politică a Germaniei.

http://www.state.fr

Reuşita politică a Angelei Merkel s-a datorat discreţiei sale, faptului că a fost percepută mai mult ca un om politic şi nu ca o femeie‑politician, tocmai ca rezultat al discreţiei comportamentului său, fiind denumită de germani „mutti ‑ mămica”, deşi este o femeie divorţată, fără copii.
Aşa cum mărturisea ea însăşi acum patru ani, ideea unei femei în funcţia de cancelar era surprinzătoare, în timp ce acum, toată lumea a înţeles că această variantă a reuşit să funcţioneze. Reuşita s-a datorat, în cea mai mare parte, modului său auster de a vorbi, de a se îmbrăca şi de a se comporta politic.
Uniunea creştin‑democrată se află acum şi la conducerea a 13 Land-uri din cele 16 ale Germaniei, fiind într-o situaţie favorabilă unică în istoria politică a ţării.
Cancelarul Angela Merkel a afirmat că Uniunea Creştin‑Democrată şi-a atins obiectivul politic propus: formarea unui guvern stabil. În discursul său, ţinut imediat după anunţarea rezultatelor alegerilor, viitorul cancelar a reafirmat intenţia de a guverna împreună cu liberalii, avertizând însă că va fi o guvernare mai dificilă, dată fiind situaţia socio‑economică şi existenţa unei opoziţii mult mai puternice.
Mulţi analişti prevăd confruntări de opinii chiar în interiorul guvernului, mai ales legate de politica economică. Partidul Liberal a susţinut o scădere mult mai mare a impozitelor, flexibilizarea condiţiilor de concediere şi securitate internă sporită. Liderul liberalilor, Guido Westerwelle, a apreciat că partidul a obţinut un scor electoral excepţional, subliniind că va acţiona pentru un sistem de impozitare echitabil. În condiţiile participării la guvernare, G. Westerwelle va deţine probabil portofoliul ministerului de externe.

Reuters, 27.09.2009

Cancelarul a anunţat că negocierile pentru formarea guvernului vor începe imediat după alegeri, pentru a obţine un acord de guvernare în cel mult o lună. Schimbarea partenerilor săi de coaliţie a fost justificată prin intenţia guvernului de a asigura o creştere economică mai puternică, de a reduce impozitele şi de a închide definitiv centralele nucleare, până în anul 2021. Din perspectiva creştin-democraţilor, în noua alianţă, consensul pare mai uşor de obţinut, fiind considerată o coaliţie mai omogenă.
Problemele aflate în faţa noului guvern sunt foarte dificile: un deficit bugetar mare, şomaj în creştere, provocări sociale majore, în condiţiile persistenţei crizei. La toate acestea se adaugă lipsa de popularitate a prezenţei germane în Afganistan.
Cancelarul german a afirmat că doreşte formarea guvernului înainte de 9 noiembrie 2009, data aniversării a două decenii de la căderea Zidului Berlinului.

Departamentul de studii parlamentare şi Drept comunitar
Direcţia studii şi documentare legislativă